Alfie Bloom

Tajemství zakletého hradu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Gabrielle Kentová

Alfie Bloom – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro Satish, za včerejšek i za zítřek

PROLOG

NÁVŠTĚVNÍK PANÍ EMMETTOVÉ

Nora Emmettová neschvalovala celou řadu věcí. Například hvízdání, tropické ovoce, sandály, děti, které jí nepodržely otevřené dveře, děti, které si myslely, že potřebuje, aby jí podržely dveře… Vlastně neschvalovala děti obecně. Jenže ve chvíli, kdy se ve tři ráno posadila v posteli a naslouchala tmě, úplně nejvíc neschvalovala to, co ji právě vzbudilo.

Nemusela čekat dlouho, protože ovce začaly znovu bečet. Nora Emmettová se natáhla, škrtla potmě zápalkou a s neobyčejnou obratností, která přichází s léty cviku, rozsvítila petrolejku na nočním stolku. Paní Emmettová ještě tak docela nedůvěřovala elektřině.

Vstala a mosazný rám postele zavrzal, vsunula nohy do kostkovaných bačkor a šourala se po schodech dolů, aby zjistila, co se děje.

Postavila petrolejku vedle sporáku, rozhrnula záclony a vykoukla z kuchyňského okna do noci. Bečení utichlo, jen sem tam se ještě ozvalo ustrašené béé. Ať už ovce vyděsilo cokoli, ještě to tam bylo. Nejspíš šlo o ty samé zloděje, co minulý měsíc na farmě Merryweatherových ukradli dvě krávy. No, z jejího stáda tedy nedostanou nic. Paní Emmettová si navlékla svrchník a holínky, ze spíže vytáhla brokovnici a z plechovky od sušenek náboje, které si nacpala do kapes.

Vyšla ven a kuchyňské dveře za ní tiše zaklaply. Paní Emmettová si strčila brokovnici pod paži, vykasala si noční košili a plížila se ovocným sadem. Tiše kličkovala mezi pokroucenými švestkami k ovčí ohradě. Bylo novoluní, měcíc nesvítil, takže kolem byla tma, v jaké si nevidíte ani na špičky u nohou. To paní Emmettové nevadilo. Neschvalovala noci, kdy záře pouličního osvětlení přehlušuje svit hvězd. Tohle ale byla noc jaksepatří.

Bečení ustalo a ovce byly najednou děsivě tiché. Paní Emmettová už byla skoro u ohrady a zřetelně slyšela mlaskavé křupání a chrčení. V ovčí ohradě něco bylo, a nebyla to lidská bytost. Že by vlk? V Hexbridge se už vlci neobjevili celá léta.

Její oči přivykly tmě, takže paní Emmettová uviděla ovce, které se choulily v jednom rohu ohrady. Stádo bylo neustále v pohybu, jak se jedna ovce škrábala přes druhou ve snaze dostat se co nejdál od toho, co bylo v ohradě s nimi. Paní Emmettová se plížila blíž, aby zjistila, co to je.

Křupání ustalo a ovce začaly znovu zděšeně bečet. Mezi paní Emmettovou a ohradou se vztyčila ohromná, temná postava. Paní Emmettová ještě nikdy neslyšela žádnou ovci vydávat takovéhle zvuky, ani na jatkách ne. Instinktivně zvedla brokovnici a dvakrát po temném stínu vystřelila.

Zpětný náraz pušky ji smetl na zem a skoro ji ohlušil táhlý řev, jako by zároveň řval lev a troubil slon. Paní Emmettová vyškubla lem noční košile ze sevření bodláků a vyškrábala se na nohy, ale okamžitě se zapotácela, když ji do tváře udeřil horký, smrdutý dech stvoření, které se nad ní tyčilo.

Paní Emmettová vzhlédla.

Zíraly na ni dva páry žlutých očí velikých jako talíře. Chřípí jí naplnil pach síry a stvůry na ni začaly tiše syčet. Zvuk se stupňoval. Paní Emmettová se zhluboka nadechla, s neskutečnou rychlostí znovu nabila svou zbraň, zaklapla zásobník, zvedla si pažbu k rameni a namířila přímo mezi oči nejbližší nestvůry. Zmáčkla spoušť a z hrdla se jí vydral nejhlasitější výkřik za celých dvaaosmdesát let jejího života.

„KŠÁÁÁÁÁ!“

Spoušť naprázdno cvakla. Z hlavně nevyšlo ani pípnutí. Žluté oči se přivřely do úsměvu a mocný řev paní Emmettové se vytratil do ticha. Syčení teď připomínalo papiňák. Zasáhl ji poryv horkého vzduchu, shodil jí noční čepičku a rozevlál vlasy i noční košili. Paní Emmettová pevně zavřela oči a zakryla si před tím žhoucím vichrem tvář. Doběla rozžhavený záblesk navždy ukončil její starosti o ovce. Ještě než jí brokovnice vypadla z ruky, přidala si paní Emmettová do seznamu věcí, které neschvalovala, jednu – poslední – položku.

1

KRKAVEC

Alfie Bloom se houpal na židli a poslouchal veselé klábosení, které se rozléhalo třídou, když vtom ho přepadl ten nejpodivnější pocit, že ho někdo sleduje.

Byl poslední den školy před letními prázdninami. Okny dovnitř pronikaly sluneční paprsky a slibovaly šest týdnů nádherné svobody, a paní Harrisová právě vyhlásila na odpoledne volnou zábavu. Většina žáků si přinesla deskové hry a teď se hádali, kdo vyhrává a kdo podvádí. Umělecky založení spolužáci si kreslili a malovali a propiskou si navzájem kreslili na pažích tetování.

Alfie se spokojeně oddával dennímu snění o všem a o ničem, když vtom to ucítil. Začínalo ho to štvát. Podezřívavě se rozhlédl po třídě, ale zdálo se, že všichni si hledí svého. Podíval se směrem ke hřišti a zachytil v okenní tabulce svůj odraz – kštici rudohnědých vlasů padajících do zelených očí. Když však vyhlédl z okna, hned zjistil, kdo ho šmíruje. Na školním dvoře seděl velký černý pták.

Pták poskočil a pak udělal pár kroků ze strany na stranu, aniž by ale spustil oči z okna třídy. Alfie by odpřisáhl, že se krkavec snaží chovat nenuceně potom, co byl načapán. Nikde v dohledu nebyl žádný další pták a Alfiemu začalo být osamělého krkavce trochu líto. Věděl, jaké to je být sám. Poslední den školního roku byl vždycky tak skvělý, ale od zítřka bude zase jako kůl v plotě, zatímco jeho nejlepší kamarádka Amy Suiová odjede s babičkou na prázdniny. Jeho táta byl vždycky tak zaneprázdněný svými vynálezy a občasnými zaměstnáními, že ho Alfie vídal jen zřídka.

Nakonec zírací souboj s krkavcem vzdal, protáhl se a otočil k vedlejší lavici, kde se zrovna hrály karty. Vypadalo to, že Amy vyhrává. Jenže když pak zalétl pohledem zpátky ven, strnul. Místo krkavce na něj teď malým mosazným teleskopem hleděl vysoký muž ve viktoriánském obleku a plášti. Alfie skoro sletěl ze židle.

„Amy! AMY!“ zavolal a horečně na kamarádku zamával. Když se však znovu obrátil k oknu, muž byl pryč a na jeho místě se zase naparoval černý pták.

„Co je, Ale?“ došla k němu Amy. „Doufám, že to aspoň stojí za to. Právě jsem skoro vyhrála Philovu propisku – tu, co píše i ve vesmíru.“

„Tamhle! Vidíš toho krkavce?“ Alfie ostražitě pozoroval ptáka, který si nenuceně kloval pírka pod křídlem. „Připadá ti… normální?“

„Tak ukaž.“ Amy se mu naklonila přes rameno a s přimhouřenýma očima si krkavce důkladně prohlédla. „No, má všechno, co obvykle krkavci mívají – peří, křídla, zobák – takže jo, je to normální pták. Tos mě zavolal jen kvůli tomu?“

„Jo. Promiň.“ Alfie se rozpačitě ošil. „Já jen… no, on chvilinku vypadal jinak.“

„Jo tááák.“ Amy ho poplácala po hlavě a vrátila se ke kartám.

Ve třídě to hlučelo jako obvykle. Paní Harrisová se snažila žáky přimět, aby sklidili svoje malování a hry. Nikdo si podle všeho té zvláštnosti venku ani nevšiml.

Alfie dál zíral na krkavce a přemítal, jestli si toho divného muže jen představoval, když vtom zazvonilo. Všichni vyskočili na nohy a třídou se rozlehlo jásání. Alfie vyhlédl z okna právě včas, aby viděl, jak krkavec popoběhl a vzlétl.

„Klid, uklidněte se,“ křikla paní Harrisová. „Tak, první stupeň pro vás skončil. Doufám, že po návratu z prázdnin budete na druhém stupni na škole v Hillstonu pokračovat v tvrdé práci a že někteří z vás té příležitosti využijí k tomu, aby obrátili list a začali nanovo.“ Alfiemu neušlo, že při těch slovech vrhla významný pohled po několika jeho spolužácích, ale ti si toho nevšimli, protože už se plížili ke dveřím.

„Prosím, dejte POTICHU židle nahoru a –“ Zbytek věty zanikl ve skřípání židlí tažených po podlaze a bouchání, jak je žáci rychle házeli na lavice. Několik židlí spadlo, když se všichni tlačili, aby se dostali první ke dveřím. Paní Harrisová se sice ještě snažila hlomoz překřičet, ale nakonec to vzdala a jen sebou plácla na židli. S úlevou vydechla. Další školní rok byl za ní. Alfie si sundal kravatu školní uniformy, hodil si batoh na záda a vrhl se do víru zdivočelého, bouřícího davu, který se hrnul ze dveří.

Prošel kolem Amy, která právě nasedala do babiččina auta.

„Babička vzkazuje, že máš přijít v neděli na oběd, Ale. Juchů! Už žádná škola!“

Alfie se cestou domů loudal víc než obvykle, užíval si slunečného počasí a přemýšlel nad tím podivným krkavcem.

Jeho úvahy přervala prázdná plechovka od koly, která se mu odrazila od zátylku.

„Hej, Blůmo!“

Alfie zaúpěl a v duchu by si nejradši nakopal. Byl tak zabraný do svých úvah, že si nevšiml třídních potížistů Vinnieho a Weggise, kteří se táhli za ním.

„Tak co budeš dělat o prázdninách?“ zeptal se Vinnie, když ho dohnali. „Vezme tě ten tvůj podivínskej tatík někam kopat dinosaury nebo tak něco?“

„Táta je vynálezce, ne archeolog.“

„To je fuk, pořád je to magor. Každopádně jsme si říkali, že bysme tě doprovodili domů, když tě teď celý prázdniny neuvidíme. Ale už se nemůžu dočkat září. Slyšel jsem, že na Hillstonu záchody splachují celou věčnost. Prospělo by ti, kdyby ti někdo umyl hlavu.“

„Zmizte,“ zamumlal Alfie a přidal do kroku, aby je setřásl. To, jak se naváželi do táty, už ho pár měsíců užíralo, ale neodvážil se jim něco říct, aby to celé ještě nezhoršil.

„Cos to říkal, Blůmo? Fakt jsi nám zrovna řekl, abysme zmizeli? Weggisi, vem mu bágl!“

Weggis chňapl po batohu a Alfie se mu pokusil vymanit, ale nebyl dost rychlý.

Vinnie se batohem začal prohrabávat a vyhazovat z něj Alfieho sportovní oblečení.

„Hmm, pěkně trapný tenisky.“

„Ne, jsou v pohodě,“ přidal se k jeho úsilí Weggis. „Pro mýho psa dobrý.“ Vytáhl z batohu sešit, prolistoval ho, odhodil stranou a sáhl po dalším.

Alfie vzdychl. Tohle už znal – zažil to mockrát. Prohrabou mu celý batoh, a kdyby se jim snažil svoje věci vyrvat, začnou si s nimi házet. Usedl na zahradní zídku a ze všech sil se snažil tvářit znuděně, i když cítil, jak mu buší srdce.

„Ty nechceš svůj bágl?“ prskl Weggis, zjevně rozladěný, že se Alfie nijak nesnaží získat batoh zpátky.

„Vypadá to, že ty ho chceš mnohem víc než já,“ odvětil Alfie a doufal, že se mu hlas moc nechvěje. Zvedl se a vykročil. „Tak si ho nech.“

„Hej, my ty tvoje smradlavý krámy nechcem!“ houkl Vinnie, doběhl ho a praštil do zad. Alfie se zapotácel a pak se otočil na patě, aby k němu stál čelem. „My si aspoň můžem dovolit pořádný tenisky.“ Na Alfieho rameni prudce přistála Vinnieho ruka. Alfie měl pocit, jako by mu někdo v hrudi zapálil oheň, který teď pomalu rozpouštěl jeho strach z Vinnieho. „Ten tvůj pomatenej táta by ti určitě nemohl koupit nový, kdybys o tyhle přišel.“ Alfie zatnul ruku v pěst. Další postrčení.

Alfie ztratil nervy. Vrazil do svých trýznitelů ramenem. Úplně je tím překvapil. Weggis se skácel přímo na Vinnieho, kterému batoh vyklouzl z ruky, přeletěl Alfiemu přes hlavu a doplachtil doprostřed silnice. Alfie se rozběhl, aby si posbíral věci, než se ti dva zmátoří a vyběhnou za ním.

Oči ho pálily a jako by se mu před nimi zamlžilo. Nacpal tenisky a sešity zpátky do batohu a neustále se ohlížel přes rameno, jestli už po něm nejde Vinnie. Odněkud se k němu donesl vyděšený ženský hlas.

„Pozor!“

Otočil se a strnul. Přímo na něj se řítilo auto. Řidič si ho všiml a dupnul na brzdy, ale bylo pozdě. Bylo to celé jako ve zpomaleném záběru. Žena, která na něj zavolala, jen bezmocně stála u obrubníku se svým psem a vztahovala k němu paži. Auto už bylo tak blízko, že Alfie viděl řidičovu tvář do nejmenšího detailu – byl to muž ve středním věku, s brýlemi, knírem, rukama přilepenýma k volantu a ústy otevřenými v němém výkřiku.

Alfie nedokázal přimět svoje nohy k pohybu, a tak zavřel oči a napůl se přikrčil. Vyděšeně čekal na náraz, zatímco se k němu auto se skřípěním pneumatik řítilo.

A pak… nic.

Jen přízračná nehybnost. Po pár vteřinách si Alfie uvědomil, že zvuky ulice utichly. Neslyšel žádné hlasy, zpěv ptáků, ani projíždějící auta. I vzduch tu byl jiný, chladnější, byl cítit hlínou jako spadané listí.

Když otevřel oči, ohromeně se rozhlédl. Ulice byla pryč. Místo ní se kolem něj táhla chladná našedlá mlha. Alfie se narovnal a adrenalin z něj rázem vyprchal. Jak to, že ho nic nebolelo? Měl pocit, jako by mu vlhlo oblečení. Natáhl ruku a na dlani mu přistálo pár kapek deště. Můžete zmoknout, když jste mrtví?

Někde nad jeho hlavou zavrkal holub a narušil nehybné ticho. Alfie se zaklonil, aby se podíval do korun děsivých stromů, které ho obklopovaly. Pod nohama mu čvachtalo. Odněkud se k němu donesl další zvuk – vzdálené údery sekery. Alfie nastražil uši, aby je lépe slyšel, ale to už se zvuk začal vytrácet, stejně jako mlha a pach zeminy. Pak se kolem něj začaly vynořovat důvěrně známé tvary a barvy ulice, jako by je někdo zrovna maloval vodovkami na mokrý papír.

Křik a jekot se stupňovaly, jako když přidáváte na hlasitosti.

„Kam se poděl?“

„Není pod autem?“

Alfie zamrkal a překvapeně se rozhlédl. Byl zpátky na ulici, na kraji vozovky. Auto se zastavilo přesně na místě, kde ještě před chvílí stál on sám. Řidič stále svíral volant a třásl se. Byl v šoku.

„Támhle je!“ vykřikla žena, která ho předtím chtěla varovat. Ohromeně na něj zírala. Její pes cloumal vodítkem a zuřivě štěkal.

Alfie nemohl uvěřit, že se mu nic nestalo. Vzal batoh a kráčel pryč. Prošel kolem svých trýznitelů, kteří stáli jako zkoprnělí, a zrychlil, když za ním začali něco volat. Chtěl se dostat co nejdál od toho, co se právě přihodilo.

V uších mu duněla pulzující krev. Alfie se rozběhl. Když dorazil až do ulice Abernathy Terrace, píchalo ho v boku a nemohl popadnout dech. Před ním se táhla snad kilometrová řada šedých viktoriánských domů. Alfieho pálilo v plicích, ale běžel dál – kolem domu s fialovými dveřmi, kolem drbny paní O’Rileyové, kolem stromu, ze kterého před čtyřmi lety spadl a zlomil si ruku, kolem okna, z nějž na něj vždycky štěkal uňafaný bílý pes.

Všiml si, že nad ním letí černý krkavec. Byl to zase ten, co předtím? Pták se snesl dolů a letěl vedle něj, zatímco Alfie se hnal stále dál, potom máchnul křídly, vzlétl a zmizel nad střechami domů.

2

PODIVNÁ POZVÁNKA

Ze snu o krkavcích a mlžných lesích Alfieho probudila hlasitá rána. Prudce se posadil, ale když mu došlo, že rána se ozvala z tátovy dílny, rychle se uklidnil. Táta nejspíš zase pracoval s nějakými chemickými sloučeninami. Alfie se zašklebil. Celým bytem se ještě stále linul pach spáleného zelí od minula. Jeho otec už vynalezl celou řadu skoro užitečných zařízení: vodou poháněný fén na vlasy, držák na toaletní papír, který spustil ječivý alarm, když začal papír docházet, a taky hlasem aktivované vstupní dveře, které z nějakého důvodu reagovaly, jen když se na  ně mluvilo s irským přízvukem. Žádný z vynálezů mu ale nikdy nevydělal žádné peníze, takže když před dvěma lety zemřela Alfieho maminka, otec musel začít brát různé brigády a práce na částečný úvazek, aby se s Alfiem uživili. Volného času mu moc nezbývalo, a ten, který přece jen měl, dělil mezi Alfieho a svoje vynálezy. Alfiemu bylo jedno, že nemají moc peněz, ani si nestěžoval, že bydlí v zatuchlém sklepním bytě. Jen se mu stýskalo po životě, který vedli, když byla jeho matka ještě naživu.

Seděl na posteli a unaveně zamrkal do slunečních paprsků, které mu do pokoje proudily oknem. Na chvilinku se podivil, proč má na sobě školní oblečení, ale pak si vzpomněl, že jen co včera doběhl domů, vyčerpaně se svalil na postel. Nejspíš usnul a prospal zbytek odpoledne a pak i celou noc. Táta zase pracoval pozdě do noci, což bylo jedině dobře. Alfie se s ním nechtěl bavit o posledním školním dni. Věděl, že otec má dost starostí a poslední, co potřebuje, je slyšet, že jeho syn se pouštěl do potyček a skoro ho srazilo auto.

Natáhl si ošoupané džíny a vybledlé tričko a přemýšlel, co dělat s prvním dnem prázdnin. Dlouhé, osamělé týdny se před ním táhly jako doživotí. V duchu si přál, aby Amy nejela s babičkou na dovolenou. Přál si, aby jeho život nebyl tak… nudný. Prohrabal zásuvku s prádlem, dokud nenašel pár ponožek bez děr, a přemítal, jestli je jediný kluk na světě, který nesnáší letní prázdniny.

Záchvat sebelítosti přerušilo zaškrábání, kterým se ohlašoval jeho zrzavě žíhaný kocour Galileo. Kocour strčil do dveří, které se otevřely dokořán, a s vrněním nakráčel do místnosti. Alfie se sklonil, aby ho podrbal za ušima, a všiml si, že kocour něco nese v tlamičce. Byla to obálka. Galileo ji upustil na prošlapaný koberec, pak se uvelebil vedle páru bot a začal líně žužlat tkaničky.

„Ty blázne,“ zasmál se Alfie. „Jsi snad pes, nebo co?“

Zvedl luxusně vypadající obálku, na níž se nádherně úhledným rukopisem skvělo:

K ctěným rukám Alfreda Blooma

Alfie se zašklebil. Jediní lidé, kteří si mysleli, že jeho jméno je potřeba prodlužovat na Alfred, byli ředitel školy, jejich bytná a starý vztekloun pan Filbert, co bydlel nad nimi.

Z druhé strany měla obálka voskovou pečeť znázorňující dva krkavce sedící na vahách. Alfiemu bylo líto takovou krásu zničit, ale během chvilky už ležela pečeť rozlámaná na podlaze a Alfie v ruce držel úředně vyhlížející dopis. Přitiskl nos k těžkému krémovému papíru a zhluboka se nadechl. Voněl jako staré knihy. Do papíru byl vyražený zlatý znak, stejný jako pečeť, a v dopise stálo:

Právní kancelář Munin a Bone (zal. 1086)

Velectěný pane Bloome,

dovolujeme si Vás zdvořile vyzvat, abyste se v sobotu 23. července ve 23:59 dostavil na schůzku s jed ním z našich právních zástupců k projednání převzetí Vašeho nezanedbatelného dědictví.

Jsme ze zákona povinni přizvat k této schůzce i Vašeho ctěného otce, pana Williama Horácia Blooma.

Náš vůz Vás vyzvedne přesně ve 23:26.

S úctou

Emily Fortunová

právní asistentka

Nezanedbatelné dědictví? Copak mu někdo něco odkázal v nějaké závěti? Alfie si dopis znovu přečetl a zatočila se mu hlava. Třiadvacátého bylo právě dnes. Alfie s podivnou pozvánkou v ruce upaloval do tátovy dílny.

„A jsi si naprosto jistý, že to není jen žertík nějakého tvého spolužáka?“ zeptal se táta, když si u rozvrzaného kuchyňského stolu dopis přečetl. Zamyšleně se podrbal na zátylku.

„Ano, tati, popáté opakuju, že jsem si úplně jistý!“ zamumlal Alfie s ústy plnými tuňákového sendviče s vejci a kapustou. Snídaně byla obvykle podobně nápaditý výtvor z čehokoli, co v kuchyni ještě zbývalo. „Neznám nikoho, kdo by uměl takhle zfalšovat něco podobného.“

Alfieho táta byl vysoký muž s tmavými vlasy, které mu často trčely do všech stran. Alfie měl za to, že za tenhle účes nejspíš vděčí tomu, jak často se drbe na hlavě. Na sobě měl svůj oblíbený svetr – zelený s mnoha kapsami, který mu upletla Alfieho maminka. Alfie si všiml, že na tátovi visí víc než dřív. Zakousl se do dalšího sendviče a čekal, až táta dokončí zevrubnou prohlídku záhadného dopisu. Tenhle sendvič byl s chipsy, řepou a nakládanými okurkami. Nakonec se táta zvedl od stolu.

„Dáš si šálek čaje, synku?“ Pan Bloom štrachal v tmavě zelených skříňkách nad dřezem a hledal čajové sáčky a čisté hrnečky. Jejich bytná paní Craddocková neprovedla v bytě žádné opravy a renovace už čtyřicet let. Bloomovi se sem nastěhovali před pár lety, aby šetřili peníze na stavbu vlastního domu, ale od té doby, co umřela Alfieho maminka, se jejich úspory povážlivě ztenčily. Pan Bloom už nemluvil o stavbě domu a Alfie chápal proč – i kdyby si to mohli dovolit, ani on, ani jeho otec nechtěli žít ve vysněném domě paní Bloomové bez ní.

„No, Alfie,“ začal nakonec pan Bloom, když naléval čaj. „O těch pánech Muninovi a Boneovi jsem nikdy neslyšel, ale musím uznat, že ten dopis vypadá opravdově.“

„Co podle tebe myslí tím nezanedbatelným dědictvím?“ zeptal se Alfie. Nikdo z jejich známých nezemřel – rozhodně ne v nedávné době – a navíc neznali nikoho, kdo by byl jakýmkoli způsobem bohatý.

„No, to asi budeme muset zjistit.“ Alfieho tatínek se usmál a podal synovi šálek kouřícího čaje.

Ve čtvrt na dvanáct večer seděli Alfie a jeho tatínek na zídce před svým sklepním bytem v ulici Abernathy Terrace. Byla vlahá letní noc a vzduchem se linula vůně jasmínu z vedlejší zahrady. Alfieho z té nasládlosti začínala bolet hlava. Seděl nepřirozeně narovnaný, aby si nepomačkal oblečení. Celé odpoledne chodili s otcem po second-handech a hledali něco slušného na sebe. Alfie byl se svým tmavě šedým oblekem spokojený, ale musel si pevně utáhnout pásek, aby mu kalhoty nepadaly až ke kotníkům. Rozmluvil tátovi koupi kostkovaného saka a vnutil mu mnohem příhodnější a elegantnější oděv, ale výsledný dojem trochu kazily příliš krátké kalhoty, z nichž otci vykukovaly dvě různé ponožky.

Minutová ručička na jeho hodinkách se sunula blíž a blíž k určenému času. Alfie se rozhlédl z jedné strany ulice na druhou. Najednou si připadal hloupě. Možná ten dopis byl vážně jenom vtip. Jaký právník by si sjednával schůzku na půlnoc? Právě když se chystal otci navrhnout, že se vrátí do domu, rozlehlo se ulicí klapání koňských podkov. Alfie skoro spadl ze zídky, když uviděl, co ho vydává.

Přímo před ním stál ten nejvelkolepější kočár, jaký by si kdo dokázal představit, větší a hezčí než všechny ty, co stojí kolem londýnského Toweru, dohromady. Lakované ebenové dřevo se lesklo tak, že byste si ho mohli splést se sklem. Dokonce i okna ve zdobných rámech byla černá. Ve středu každého kola se blýskal stříbrný znak, stejný jako na pečeti a dopise. Alfie vzhlédl a uviděl muže v cylindru a cestovním plášti, který seděl na kozlíku. V rukou třímal otěže šesti ohromných černých koní, kteří netrpělivě frkali a podupávali kopyty. Alfie nemohl uvěřit, že si jich nevšiml, dokud neuslyšel zvonění podkov.

Kočí se konečky prstů dotkl krempy klobouku. „Jmenuji se Johannes,“ představil se. Byl to vysoký muž s dobráckou tváří, kterou lemovaly uhlazené prošedivělé licousy. Hlas měl drsný a zazníval v něm nádech německého přízvuku. Kývl hlavou ke dveřím kočáru, které se rázem otevřely a z vozu vypadly dva schůdky. „Pánové, prosím, posaďte se.“

Alfie s otcem nasedli do kočáru a uvelebili se na přepychových sedadlech potažených fialovým sametem. Alfiemu samým nadšením běhal mráz po zádech.

„Zapněte si prosím pásy.“ Alfie nadskočil. Kočího hlas zaduněl z mosazného trychtýře přímo ze stěny před nimi. „Cukrátka, která máte k dispozici, vám pomohou ulevit od jakýchkoli nepříjemností s ušima, které byste během cesty mohli pocítit.“

Alfie si nesměle nabídl bonbon ze stříbrného tácu, který byl připevněný ke stěně kočáru. Jeho otec mezitím obdivoval polstrovaný interiér vozu. „V něčem tak nóbl jsem ještě nikdy v životě nejel,“ přiznal šeptem, jako by se bál, že je kočí poslouchá. „Ať už s tebou chtějí mluvit o čemkoli, musí to být důležité.“

Schůdky se s tichým zavrčením samy složily do malé přihrádky a dveře se neslyšně zaklaply. Kočár sebou lehce cukl a vyjeli.

Alfie slyšel, jak koně frkají a kočí si napůl prozpěvuje a napůl huláká na cválající spřežení.

„Tati,“ řekl Alfie. „Nejspíš jedeme hodně rychle. Nebojíš se, že se vybouráme, že ne?“

„Jsem si jistý, že kočí ví, co dělá,“ odpověděl mu otec, ale příliš přesvědčeně se netvářil.

Kočár jel stále rychleji a rychleji, až nakonec seděl Alfie zatlačený do sedačky, rukama svíral stříbrné úchyty na stěnách a znepokojeně se ohlížel na tátu. Vtom sebou kočár prudce škubl a všechno se naklonilo dozadu. Alfie měl pocit, jako by na něm seděl neviditelný hroch. Tlak ale během minuty polevil, kočár se přestal otřásat a Alfie se zase mohl volně hýbat.

„Páni! To bylo divné,“ vydechl a polkl, aby si uvolnil zalehlé uši. Pak posbíral bonbony, které se mu vysypaly do klína.

„A bude to ještě divnější,“ přikývl otec, narovnal se a naklonil hlavu k okénku. „Pozorně poslouchej a řekni mi, co slyšíš.“

Alfie napnul sluch. „Nic. Jen takové hvízdání.“

„Přesně. Jak to, že už neslyšíme kopyta koní?“ Alfie na otce oněměle zíral. Přece nemohou… letět?

Alfie přitiskl tvář k okénku a dlaněmi si před očima udělal dalekohled. Venku byla tma a silné zabarvené sklo jí ještě dodávalo. Alfie rozeznával záblesky barev a světel. Většinu cesty se pak jen zubil na tátu, který mu úsměvy oplácel, jako by i on sám byl tak natěšený, že ze sebe nedokázal dostat ani hlásku. Alfie měl pocit, že spolu právě zažívají úžasné dobrodružství, a omotal si ruce kolem pasu, aby ten vřelý pocit udržel uvnitř.

Asi po dvaceti minutách se celý kočár zachvěl a ozvalo se hlasité bouchnutí. Alfie se chytil sedačky a vůz začal nadskakovat nahoru a dolů. Hvízdání ustalo a Alfie opět slyšel ostré cinkání podkov, jak koně přešli ze cvalu do klusu. Nakonec kočár zastavil úplně.

Dveře se s cvaknutím otevřely a Alfie skoro vypadl přímo po hlavě ven. Pan Bloom ho zachytil za paži a Alfie napůl vyskočil, napůl se svalil na dlažební kostky pod sebou. Stáli ve starobylé kočárovně o velikosti skladiště. Před nimi se tyčily ohromné dubové dveře. Byly zavřené.

Z koní stoupala pára. Kočí před každého postavil džber s vodou a tiše na ně mluvil koňským jazykem plným řehtání a frkání. V mihotavém světle, které sem dopadalo z pochodní na zdech, viděl Alfie kočáry všech velikostí a tvarů. Rozběhl se k jednomu, který vypadal jako zlatý říční člun ze starověkého Egypta, jenže s koly.

„Koukni na tohle, tati!“ volal, když objevil zelenozlatý kočár, menší, než byl on sám. Nahlédl do malinkatých okének. Do něčeho tak mrňavého se přece nemohl nikdo vejít!

„To bude nejspíš nějaká hračka.“ Pan Bloom si přidřepl, aby si kočár pořádně prohlédl. „Podívej se na ty titěrné symboly po stranách.“ Narovnal si brýle a naklonil se, aby je lépe viděl.

„Ehm!“ Na ramena otce a syna dopadly dvě ohromné ruce. Aflie vzhlédl. Nad nimi se tyčil kočí Johannes. „Tudy, pánové. Pan Bone už vás očekává.“

Zavedl je k obrovským dveřím, které tvořila spousta dalších dveří, každé menší než ty předešlé, jedny v druhých jako matrjoška. Ty nejmenší sahaly Alfiemu sotva do půl lýtek. „Tudy. Slečna Fortunová si vás zapíše.“

„Které dveře máme otevřít?“

Kočí se uchechtl a naplnil koním obročnice. „Ty, do kterých se vejdete, pane Bloome, do kterých se vejdete.“

Alfie otevřel nejpříhodnější dveře a užasle se rozhlédl po nádherné kruhové místnosti. Podlaha byla z mramoru a uprostřed byl zasazen lesklý mosazný disk s teď už známým znakem pánů Munina a Bonea. Zdi byly obložené tmavým dřevem a klenutý kamenný strop byl tak vysoko, že měl Alfie pocit, jako by se ocitl v nějaké katedrále. Podél stěn stálo alespoň dvacet brnění všech tvarů a velikostí.

„Pan Bloom starší a pan Bloom mladší?“ ozval se za nimi zvonivý hlásek. „Ráda vás poznávám!“

Alfie se překvapeně otočil na patě. Za velkým stolem vedle vchodu seděla mladá žena. Prošli přímo kolem ní. Vyskočila, aby jim mohla potřást rukou, a tmavé vlasy za ní jen zavlály.

„M-moc se omlouvám, nevšimli jsme si vás,“ vykoktal Alfie.

„Nic se neděje, nic se neděje. To se stane každému, kdo je tu poprvé.“ Roztočila se s napřaženýma rukama kolem dokola. „Taková velkolepá stará síň, a k tomu tak maličká a stará já.“

Alfiemu se ta drobná žena se zpěvavým hlasem, velkýma zelenýma očima a ostrými rysy moc líbila. „Nejste stará,“ namítl a cítil, jak se mu do tváří hrne krev.

„Možná nejsem, možná jsem. Záleží na tom, jak se na to díváte,“ usmála se žena. „Myslím, že se mi budete velmi zamlouvat, pane Bloome. Ale omluvte mě, kde jsem nechala vychování! Jmenuji se Emily – Emily Fortunová. Původně jsem se jmenovala Amelia Fortuna, ale to zní jako stará zapšklá ryba, takže jsem si to trochu pozměnila. Takhle to zní moderněji, ne? Je to elegantní, přidrzlé, dnešní! Každý by měl držet krok s dobou, no ne?“ Alfie se ani nezmohl na odpověď, a Emily už je vedla ke svému stolu. „Každopádně, šup šup, musíme vás rychle zapsat, než vás pošlu nahoru k panu Boneovi. Pokud se vám líbí tenhle sál, jen počkejte, až spatříte jeho pracovnu. Velice šik.“

Emily domluvila a Alfie konečně vydechl. Na stole před nimi přistála ohromná kniha. Alfie se zhluboka nadechl a všiml si, že jeho otec udělal totéž. V duchu uvažoval, kde bere Emily čas dýchat.

„Tak, přitiskněte palce tady do toho inkoustového polštářku, prosím… výborně, a teď palec otiskněte tady vedle vašeho jména a času… děkuji. A teď prosím dohupkejte k erbu.“

Alfie si nebyl jistý, jak přesně by měl hupkat, ale nakonec s otcem došel až k mosaznému disku uprostřed místnosti.

„Skvěle, děkuji vám. A teď se prosím nehýbejte a držte se nohama dál od okrajů. Budete tam cobydup. Ani to nezabolí.“

„Počkat, co nezabolí?“ ozval se Alfie znepokojeně, když si všiml, že se k nim ze stropu snáší dlouhý mosazný válec, jako by někdo natahoval dalekohled. „Slečno Fortunová?“

„Žádné strachy, je to zcela bezpečné,“ ujistila je Emily. „Tedy pokud se nebudete dotýkat stěn…“

3

KASPIAN BONE

Válec je pohltil a všechno zčernalo. Pak se ozvalo cvaknutí a vžum! Znak pod jejich nohama se zvedl do vzduchu a unášel je neuvěřitelnou rychlostí vzhůru. Nad mosazným válcem, který se snesl ze stropu, byly zdi z kamene, ohlazené jako mramor. Alfie se silou vůle nutil na ně nesahat a držet se co nejblíž ke středu disku. Do šachty sem tam pronikl paprsek světla, jak prolétali kolem nespočtu dveří s kulatými okénky. Alfie usoudil, že tohle je ten nejlepší výtah, jakým kdy jel, a snažil se okénky ve dveřích vykouknout ven.

„To je ale důmyslný systém!“ Alfie v mihotavém světle viděl, že se tatínek šklebí od ucha k uchu. „Slyšíš to svištění? Vsadím se, že ten disk, na kterém stojíme, pohání nahoru jenom vzduch. Zvednout ho i s námi musí vyžadovat neskutečný vztlak.“

Alfie se usmál. Táta byl vždycky nejspokojenější, když se snažil přijít na to, jak něco funguje. „Hmmm, ale bude potřeba něco, co nás zastaví na správném podlaží – v každém patře je nejspíš pořádná svorka, která disk zachytí přesně v tu správnou milisekundu, abychom nakonec neproletěli ven střechou.“

Jeho slova se potvrdila, když se disk s hlasitým zarachocením zastavil před mosaznými dveřmi. Když dopadli nohama zpátky na zem, pan Bloom se radostně zasmál a poklepal rukou na stěnu válce.

„Úchvatné.“

Dveře se hladce otevřely. Prošli do ohromné kruhové místnosti s nádherným modrým klenutým stropem, na němž byly vymalované hvězdy a souhvězdí. Alfie se užasle rozhlédl. Ze stropu visel okřídlený model ze dřeva a plátna, který ihned poznal – už ho viděl v tátově oblíbené knize o Leonardovi da Vincim.

„Předpokládám, že mám tu čest s Alfredem a Williamem Bloomovými?“

Z velkého koženého křesla před krbem, v němž plápolaly zelené plameny, se zvedla vysoká, elegantní postava.

„Alfie, ne Alfred,“ vylétlo z Alfieho dřív, než se stihl zarazit.

„Postarám se, aby byly všechny dokumenty náležitě změněny,“ prohlásil muž břitkým tónem. „Dovolte mi, abych se představil. Jmenuji se Kaspian Bone a jsem společníkem ve firmě Munin a Bone. Na toto setkání už čekám déle, než si dovedete představit.“

„Dědictví, o němž hovoříme, se nevztahuje k žádnému náhlému úmrtí příbuzných, přátel či známých. Je to odkaz Orina Hopcrafta.“

„Jaký že talisman?“