DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2012

First published by Random House Australia Pty Ltd in 2012

Illustration copyright © Jan Patrik Krásný 2013

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o., v Praze roku MMXIII jako svou 3335.publikaci

Z anglického originálu Brotherband. The Hunters přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. První vydání, elektronické první

ISBN tištěné knihy 978-80-252-2437-3

ISBN elektronické knihy 978-80-252-2218-8

Na památku mojí maminky

Kathleen Frances Flanaganové.

Kdyby tu tak byla a všechno tohle viděla.

VYSVĚTLENÍ NÁMOŘNÍCH VÝRAZŮ

Protože tato kniha pojednává také o plachetních lodích, napadlo mě, že by bylo užitečné vysvětlit některé námořní výrazy, které se v příběhu vyskytnou.

Nebojte se, nepoužíval jsem moře technických podrobností (abych se držel příslušného prostředí), a jsem si jistý, že pochopíte, o co jde, i když toho třeba o lodích mnoho nevíte. Určité množství námořních výrazů je však nutné, aby příběh působil realisticky.

Takže se do toho pustíme a začít můžeme kdekoli.

Příď, přední část lodi

Záď, zadní část lodi

Levobok a pravobok, levá a pravá strana lodi, když stojíte čelem k přídi.

Pravobok byl také nazýván „kormidelní palubou“ (nebo kormidelní stranou). Kormidelní veslo bylo vždy umístěné na pravé straně lodi.

Proto také loď, když vplula do přístavu, zakotvila vždy levým bokem k přístavní hrázi, aby nedošlo k poškození kormidelního vesla. Vstup na loď pro pasažéry i posádku byl také vždy na levoboku.

Podélné oplachtění, uspořádání plachet, kdy jsou plachty umístěné podél lodního trupu.

Trup, tělo lodi.

Kýl, páteř lodi.

Obšívka, silná prkna připevněná na žebra a kýl – spolu s nimi tvoří trup lodi.

Kormidelní veslo, veslo používané k řízení směru lodi, umístěné na zádi na pravém boku lodi.

Kormidelní páka, rukojeť kormidelního vesla.

Ráhno, dřevěná tyč, která je vytažená na stěžeň a nese plachtu.

Stěžeň, sloup, na který se upevňují plachty.

Štítnice, prodloužení boku lodi nad otevřenou horní palubou. Slouží jako ohrazení paluby. Ve štítnici jsou otvory pro uvazovací průvlaky.

Okrajník, horní okraj štítnice.

Ovíjecí kolíky, dřevěné kolíky používané k upevnění lana.

Vidlice, čep potřebný k uchycení vesla.

Vějička, úzký dlouhý praporek, který ukazuje směr větru.

Na boční vítr, technika plavby, když vítr vane od zádi. Vítr může vát přímo z boku, nebo šikmo zezadu či zepředu a pak se mu říká zadoboční nebo předoboční vítr.

Na zadní vítr, technika plavby, když vítr vane od zádi.

Na přední vítr neboli křižování, technika plavby proti větru. Jestliže vane vítr od severu a vy chcete plout na severovýchod, provedete jeden obrat tak, abyste mířili přídí na severovýchod, a můžete pokračovat v plavbě na předoboční vítr tak dlouho, jak budete potřebovat.

Když ale vane vítr od severu a vy chcete plout na sever, budete to muset dělat pomocí řady krátkých obratů, plout klikatě sem a tam a zvolna postupovat k severu na předoboční vítr střídavě zprava a zleva. Křižování se jinak říká také plavba na větru nebo stoupání proti větru. Čím ostřeji může loď plout proti větru, tím je její stoupavost větší.

Ostření, změna směru plavby proti větru.

Odpadání, změna směru plavby od větru.

Obracení přes záď, způsob otočení lodi. Když loď křižuje, obrací se proti větru, aby změnila směr. Když se obrací přes záď, obrací se po větru a pluje mnohem širším obloukem, s větrem opřeným do plachty, což loď při manévru pohání. Pro vlčí lodě to byl bezpečnější způsob změny směru.

Podkasání plachty, svinutí části plachty a upevnění k ráhnu, aby se zmenšila její plocha. Provádí se za silného větru kvůli ochraně plachty a stěžně.

Seřízení plachty, upravení plachty do co nejvýhodnějšího úhlu.

Zdvihací lano, lano používané k vytažení ráhna na stěžeň.

Stěh, silné lano, které zajišťuje stěžeň. Zadní stěh a přední stěh jsou silná lana táhnoucí se od vrcholu stěžně k zádi a přídi (asi je jasné, které je které).

Stěžňová a plachetní lana, stěžňová lana jsou silná lana, která vedou z vrcholu stěžně k boku lodi a zajišťují stěžeň. Plachetní lana se používají k ovládání čili seřizování plachty – k jejímu vytahování a stáčení podle síly a směru větru. V případě nebezpečí může zaznít rozkaz „spustit plachetní lana“. Plachetní lana se uvolní, plachta klesne a loď zastaví.

Snos, zanášení lodi větrem nebo proudem, takže se vychyluje ze svého směru.

Takeláž, veškeré lodní stěžně, ráhna, plachty a lanoví se zařízením a výstrojí k jejich ovládání.

Vaznice, oblouk vypínající se šikmo vzhůru nad boky lodi vpředu a vzadu (přední a zadní vaz).

Navigace, vedení lodi po stanovené trase a určování její polohy.

Takže teď víte všechno, co potřebujete znát z námořních výrazů, a vítejte na palubě světa Bratrstva!

ČÁST PRVNÍ

LOV

KAPITOLA PRVNÍ

„Z emě! Vidím zemi!“

To byl Stefan a volal z pozorovacího stanoviště na přídi Volavky.

Členové posádky projevili živý zájem a hrnuli se dopředu, aby se podívali na pobřeží – v té chvíli jen pouhou mlhavou čáru na obzoru.

Hal si tiše oddechl úlevou. Neměli zemi na dohled už čtyři dny, pluli od východního břehu bouřlivého Bílého moře úhlopříčným směrem k jižnímu pobřeží. Po dlouhých dnech bez orientačních bodů, kdy neviděl nic jiného než vlny, začaly jeho sebedůvěru nahlodávat dotěrné obavy. Co když nesprávně vyhodnotil údaje na slunečním kompasu? Co když Stig nechal loď vychýlit z kursu, zatímco Hal spal? Co když se Hal sám dopustil nějakého hloupého, ale zásadního omylu, který je svedl na špatnou cestu?

Když člověk plul mimo dohled pevniny, uvažoval, vždycky se trochu bál, že už ji nikdy znovu neuvidí.

Potřásl hlavou a uvědomil si, jak nepodložené jsou jeho obavy. Čtyři dny byly koneckonců poměrně krátká plavba po moři. Znal skandijské mořeplavce, kteří pluli celé týdny, aniž okem zahlédli zemi. I jemu se to stalo, na lodích, kterým veleli jiní. Ale tohle bylo poprvé, kdy byl velitelem on.

Thorn přešel na záď ze svého oblíbeného místa u kýlového rámu. Kolébavým krokem hravě vyrovnával pohyby lodi a usmíval se na svého mladého přítele. Na moři strávil řadu let a věděl až moc dobře, co asi táhne Halovi hlavou.

„Dobrá práce,“ ocenil polohlasem.

Hal mu věnoval letmý úsměv. „Díky,“ prohodil a snažil se tvářit nenuceně. Pak už dál nedokázal předstírat. „Musím přiznat, že několikrát jsem měl nahnáno.“

Thorn povytáhl jedno obočí. „Jen několikrát?“

„Vlastně dvakrát. Ten první případ trval první dva dny. Ten druhý ty další dva. Ale jinak jsem byl v pohodě.“

Skutečnost, že se mladý skirl dokázal přiznat ke svým obavám, byla známkou větší zralosti a důvěry ve vlastní schopnosti. Rychle dospívá, napadlo Thorna. Ale na druhou stranu, velení lodi na člověka takhle působilo. Buď do té zodpovědnosti dorostl, nebo ho rozdrtila.

Na přídi vyšplhal Stig na okrajník vedle Stefana, ale z druhé strany příďového vazu. Zaclonil si oči, pak se otočil a halekal dozadu na loď.

„Vidím tři kopce,“ oznamoval. „Dva velké, jeden malý. Ten malý je uprostřed. Jsou kousek na levobok.“

Thornovi neunikl potěšený výraz, který přeběhl Halovi po tváři. Starý mořský vlk obdivně pokýval hlavou.

„Vypadá to na mys u Trpasličí hory,“ řekl. „Neměl jsi namířeno právě tam?“ Byla to skoro dokonalá trefa po tak dlouhé plavbě, působivý výkon na ještě neopeřeného skirla. Thorn byl velice zkušený námořník, ale nástrahy navigace se vždy ukázaly být nad jeho schopnosti.

Hal se zatvářil vážně ve snaze zamaskovat radost.

„Měl být přímo před námi,“ zabručel, ale pak mu na rtech znovu zahrál úsměv. „Ale i tohle docela ujde, ne?“

Thorn ho poplácal po rameni. „Je to vynikající. Pro někoho, kdo by se uměl jen plazit podle pobřeží jako já, je to přímo zázrak.“

Hal ukázal hlavou k přídi. „Zdá se, že náš zajatec se konečně začíná o něco zajímat.“

Rikard, magyaranský pirát, jemuž Thorn pomohl uprchnout z limmatského vězení, se zvedl a upřeně zíral k pevnině. Posledních několik dní jen seděl schoulený u stěžně, připoutaný k tlustému trámu těžkým řetězem, který mu nedovoloval mnoho pohybu.

„Ví, že je blízko k domovu,“ podotkl Thorn. „Řeka Skuyt má ústí jen pár mil nahoru po pobřeží, a ta vede k magyaranskému hlavnímu městu.“

„Máme v plánu pustit ho na svobodu?“ zeptal se Hal.

Thorn zavrtěl hlavou. „Ne, dokud nebudeme mít jistotu, že mluví pravdu o cíli Zavakovy cesty. Jestli ano, měl by se dát najít někdo, kdo Havrana viděl, jak míří na řeku Dan. Do té doby bude muset Rikard zkrátka počkat.“

Jakmile nechali přístav Limmat za sebou, dostál Rikard svému slibu a prozradil jim, kam má Zavak namířeno. Zavak byl pirátský kapitán, který před časem ukradl andomal, největší poklad celé Skandie. Ukradl ho v době, kdy měli Hal a jeho posádka za úkol andomal střežit, takže mladíci měli osobní zájem na tom, aby ho pirátovi zase vzali.

S tímto cílem pronásledovali Zavaka přes bouřlivé Bílé moře a stále o krok zaostávali za nepolapitelnou magyaranskou lodí, velkým černým plavidlem zvaným Havran. Dostihli Zavaka a Havrana v Limmatu, přístavním městě na východním pobřeží. Zavak ve spojenectví s dalšími dvěma loděmi podnikl útok na město a obsadil ho. Posádka Volavky se významně podílela na porážce nájezdníků a jejich vyhnání. V bitvě, která se tehdy odehrála, mnoho pirátů zahynulo nebo padlo do zajetí, ale Zavak a jeho posádka na poslední chvíli unikli a na útěku prorazili klounem skandijskou loď Vlčí vítr a málem ji potopili.

Podle Rikarda mířil Zavak se svou posádkou k řece Danu, mohutné vodní cestě, která vedla od severního konce pevniny při pobřeží bouřlivého Bílého moře až na jih ke Stálému moři. Na jižním konci Danu stála opevněná citadela Raguza, pirátský přístav, kde vládla rada složená z pirátů a lupičů. Tam hledali útočiště nájezdníci z Bílého i Stálého moře, protože věděli, že budou chráněni před pronásledováním a odplatou. Lodě kotvící v Raguze odváděly vládnoucí městské radě tribut. Zpravidla představoval desetinu z celé kořisti, kterou měli na palubě. Bylo to drahé, ale vyplatilo se jim to, protože Raguza nabízela svobodu a bezpečí před pronásledovateli.

Zavak pochopitelně vezl velké množství smaragdů uloupených z tajného dolu v Limmatu. Něco z nich mělo připadnout mužům, kteří mu pomáhali při nájezdu a obsazení města. Jenomže ti byli poraženi a zabiti nebo uvězněni, a Zavak práskl do bot i s jejich podíly. Vzhledem k tak bohatému úlovku si mohl dovolit nepodnikat nějaký čas další nájezdy a zřejmě se rozhodl, že si v citadele odpočine a doplní posádku.

Když nyní Volavka připlouvala k pobřeží, Rikard podle všeho vycítil, že na něj Thorn s Halem upírají pozornost. Otočil se k nim, pak kývl na Thorna a ten přešel dopředu, aby s ním promluvil.

„O co jde?“ zeptal se, i když odpověď znal dřív, než ji Rikard vyslovil.

„Pustíte mě na svobodu?“ připomněl pirát s poukazem na blížící se čáru pobřeží.

Thorn zavrtěl hlavou. „Myslím, že ještě nějakou chvíli potřebujeme vzácné potěšení z tvojí přítomnosti.“

„Já jsem svou část dohody dodržel! Sliboval jste, že mě pustíte,“ zpěčoval se Rikard.

„Ne. Já jsem slíbil, že tě pustíme, až budeme mít jistotu, že jsi svou část dohody dodržel. A taky jsem slíbil, že když ji nedodržíš, tak tě hodím přes palubu.“

„A je tedy zapotřebí nechávat mě takhle přivázaného na řetězu?“ Rikard zlostně zachřestil řetězem, který ho poutal ke stěžni. „Přece ani nemám kam utéct.“

Thorn se na něho usmál. „To je pro případ, že by ses rozhodl připravit mě o tu radost hodit tě přes palubu. Nemám zájem, abys tady něco vyvedl.“

Rikard se na něj nasupeně podíval a znovu se sesunul na palubu. Poznal, že nemá smysl dál se dohadovat. Za těch pár dní, které strávil na palubě Volavky, už zjistil, že Thorn není z těch, kdo snadno mění názory.

„Já chápu, že už se třeseš, až se dostaneš zpátky do Magyary a necháš se naverbovat do další posádky pirátů,“ řekl Thorn. „Jenže si musíš ještě nějaký čásek vystačit s náma.“ Otočil se a kráčel zpátky ke kormidelní plošině, kde se mezitím k Halovi připojili Lydia se Stigem.

„Máte v úmyslu vystoupit na břeh?“ zajímala se Lydia, jakmile se Thorn dostatečně přiblížil. Hal prohnul rty a pak potřásl hlavou.

„Ještě den poplujeme podél pobřeží. Tak se dostaneme k ústí Danu. Tam můžeme vystoupit na souš. Musíme zjistit, jestli někdo viděl Havrana.“

Ustavičně ho tížila obava, že Zavak možná zamířil někam úplně jinam a oni poslední čtyři dny jen plýtvali časem.

„Kluci už by se potřebovali jednu noc pořádně vyspat,“ prohodila. „A já taky.“

Volavka nebyla tou nejpohodlnější noclehárnou. Posádka si mohla ustlat na prknech mezi veslařskými lavicemi. Jenže loď se pořád kymácela a kolébala a dovnitř často šplíchala vodní tříšť, takže bylo těžké důkladně a nerušeně si odpočinout.

„Jeden den navíc jim tolik neublíží,“ usoudil.

Dívka se neradostně usmála. „Ani mně?“

„Ani tobě. Promiň. Všichni musíme počkat. Čím dřív zjistíme, že jsme na správné stopě, tím budu klidnější.“

Lydia přikývla. Halův postoj byl opodstatněný a dívka si uvědomila, že mladý skirl spal pravděpodobně nejmíň ze všech osob na palubě. U lodního kormidla se sice střídal se Stigem, ale Hal měl ve zvyku brát na sebe lví podíl této povinnosti.

„Nestálo by za to poptat se v některém městě tady na pobřeží?“ navrhl Stig, ale Hal zavrtěl hlavou.

„Kdyby tady Havrana viděli, neznamenalo by to, že vplul na řeku. Mohl by pokračovat podle pevniny směrem k západu.“

Stig si upřímně povzdechl. „Tak jo, tuším, že to znamená další noc spaní na tvrdých prknech. Proč jsi tu loď navrhnul tak, aby měla tolik žeber? Vždycky mám dojem, že jedno z nich dloubá do těch mých.“

Hal se na přítele zazubil. „Až budu stavět další loď, budu na to pamatovat,“ přislíbil. Pak jako většinou, když někdo zavede řeč na spánek, zjistil, že se nedokáže ubránit širokému zívnutí.

Thorn na něj zamyšleně hleděl. „Vypadáš, že sám potřebuješ pořádný spánek jako sůl.“

Hal pokrčil rameny a párkrát zamrkal, aby ulevil očím. Když to Thorn zmínil, uvědomil si, jak je má suché a podrážděné.

„To bude dobré,“ zabručel, ale Thorn se nenechal odbýt.

„Napadlo mě, že bys měl do kormidlování zaučit ještě někoho dalšího,“ navrhl.

Stig si hodně nápadně odkašlal. „Ehm... a všimli jsme si, že jsem tu taky já? Nebo jsem jen kus nakrájeného platýse?“ otázal se. „Matně si vzpomínám, že jsem v posledních pár dnech taky několikrát kormidloval.“

„To já dobře vím,“ trpělivě odtušil Thorn. „Myslel jsem to tak, že byste měli mít ještě někoho třetího, kdo by byl schopný se toho ujmout.“

„Nemohl byste to dělat vy?“ zeptala se Lydia.

Thorn na ni pohlédl. „To bych mohl. Ale když budeme bojovat na moři, Stig a já jsme jasná volba pro vedení přepadového oddílu. Jsme dva nejlepší bojovníci na lodi. A Hal musí být volný, aby mohl pracovat s Drtičem.“

Jméno Drtič přidělili obřímu samostřílu připevněnému na lodní přídi.

„Měl jsi na mysli někoho určitého?“ zajímal se Hal. Thornovy úvahy dávaly smysl a třetí kormidelník by jemu a Stigovi ulevil při dlouhé a náročné plavbě, která je zřejmě čekala.

„Myslel jsem na Edvina,“ řekl Thorn. „Stefan a Jesper dobře spolupracují při vytahování a spouštění plachet, a Ulf s Wulfem jsou jako stvoření pro seřizování plachty. Edvin se v tuhle chvíli tak nějak fláká.“

Hal se zasmál. „Snad by bylo ohleduplnější říct, že je v současnosti skrytá rezerva,“ opravil ho. „Ale ano, nápad je to dobrý. Edvinovi to navíc pálí a vnímá, co se mu říká. Pronikne do toho raz dva. Jdeme to s ním probrat.“ Kývl na Stiga, aby se chopil kormidla, a pak se s Thornem odebrali dopředu za Edvinem. Ten právě seděl vedle ležícího Ingvara, zraněného při pirátském útoku na strážní věže v Limmatu.

Edvin soustředěně cosi kutil, hlavu měl skloněnou a pracoval se dvěma dlouhými tenkými hůlkami, které kmitaly sem a tam a rychle ťukaly. Na palubě mezi jeho nohama leželo klubko hrubé vlny.

„Edvine?“ oslovil ho Hal. „Co to děláš?“

Edvin zvedl hlavu a usmál se. „Pletu,“ odvětil. „Pletu si teplého vlněného kulicha.“

Hal s Thornem si vyměnili pohledy.

„Tak nevím, jestli možná neděláme chybu,“ poznamenal Thorn.

KAPITOLA DRUHÁ

„Ř íkáš, že pletl?“ Jesper se zamračil, když si to představil, ale Stefan horlivě přikyvoval.

„Pletl čepici. Měl velikou kouli vlny, dvě jehlice a prostě... pletl.“

Podívali se na záď, kde Hal právě zasvěcoval Edvina do všech tajů kormidlování lodi. Kousek vedle stáli Stig s Thornem a přihlíželi. Když začala Edvinovi výuka, Lydia ho vystřídala v péči o Ingvara. Volavka se nacházela na klidném volném moři, vítr vál od pravoboku a posádka od obsluhy plachet neměla dohromady co na práci. Jesper se Stefanem, jejichž úkolem bylo vytahovat a spouštět ráhna, se přesunuli dozadu. Tam si sedli a klábosili s dvojčaty Ulfem a Wulfem u lan na seřizování plachty.

„Nejsem si jistý, jestli chci, aby loď kormidloval někdo, kdo tráví volný čas pletením,“ prohlásil Stefan. Byla to směšná narážka, ale ostatní s jeho postojem zřejmě souhlasili. Všichni znovu zalétli očima k Edvinovi.

„A jak se vlastně plete?“ hloubal nahlas Jesper.

Ulf povzneseně pokrčil rameny. „Na tom přece nic není.“

Všichni se na něho podívali. Vůbec nepřekvapilo, že se ozval Wulf.

„Vážně? Tak bys nám možná mohl vysvětlit, jak se to teda dělá.“

Ulf zaváhal. Viděl plést matku, tetu i babičku a vypadalo to docela jednoduše. Pletly, ani se nedívaly na to, co dělají, a dokázaly přitom přetřásat počasí nebo ceny solených tresek. Takže se samo sebou rozumělo, že je to hračka. Obzvlášť když to uměla i teta.

Došlo mu, že celý trojlístek na něj hledí a čeká, až odpoví. Neurčitě máchl rukou.

„No... potřebuješ nějaké jehlice...“

„Pletací jehlice?“ zeptal se Stefan a Ulf se na něho zaškaredil, protože vyrušení mu nebylo vhod.

„Jasně že pletací jehlice!“ odsekl trochu dohřátě. „Snad bys nechtěl plést borovýma jehlicema?“

„Proč se jim vlastně říká pletací?“ vmísil se Jesper.

Ulf ho zpražil pohledem. Dnes dopoledne mu zřejmě chce kdekdo skákat do řeči.

„Asi proto, aby se nepletly s těma do vlasů,“ navrhoval Wulf a všichni tři se zasmáli. Ulf si zachoval důstojnost a upřel dotčený pohled na bratra.

„To se ti povedlo, Ulfe,“ pochválil Jesper Wulfa. Ulf protočil panenky k nebi. Tohle už je trochu moc, napadlo ho.

„Ulf jsem já,“ upozornil stroze. „On je Wulf.“

„Víš to jistě?“ zapochyboval Stefan a v koutku úst mu pohrával náznak úsměvu. „Podle mě vypadá jako Ulf.“

„Řeknu ti,“ zamyšleně pronesl Wulf, protože mu kynula příležitost, jak potrápit bratra, „že bych mohl být Ulf. Když jsem se dneska ráno probudil, nebyl jsem si tak docela jistý, kdo jsem. Napadlo mě, že možná vzbudili nepravou osobu.“

„Přesně to řekla máma ten den, kdy ses narodil,“ oplácel mu Ulf. „Koukla na tebe a vyhrkla Ale ne! To není ten pravý. Tohle ošklivé mimino nemůže být moje!“

Wulf se vsedě trochu narovnal, upřel pohled na bratra a zatvářil se vyzývavě. „A ty to jako víš, jo?“

„Jo. Vím. Protože jsem se narodil před tebou. Pamatuju si na to, jak jsem čekal celou věčnost, než se objevíš. I na to, jak byli všichni pak zklamaní,“ dodal vítězoslavně. Cítil se na koni. Skutečnost, že byl prvorozený, mu při těchhle tahanicích poskytovala určitou převahu nad bratrem.

Wulf začínal rudnout v obličeji. „Ty si vážně myslíš, že uvěříme tomu...?“ spustil, ale vtom ho varovným hlasem přerušila Lydia stojící pár kroků opodál.

„Přestaňte, kluci. Jsme přece na moři.“

Všichni se k ní otočili a dívka ukázala hlavou směrem k lodní zádi a k malé skupince shromážděné u kormidla. Wulf nejistě svěsil koutky. Hal zakázal dvojčatům vzájemné hašteření, pokud se loď nacházela na moři. Až doteď své přirozené sklony úspěšně krotili, ale v posledních čtyřech dnech se vůbec nic nedělo, a tak se začínali nudit.

„Myslím, že nás neslyšel,“ pronesl tiše Wulf a zaskočilo ho, když Thorn odpověděl, aniž zvedl hlavu.

„Ale slyšel.“

Ulf s Wulfem si vyměnili polekaný pohled. Ve skutečnosti byl Hal příliš zaměstnaný výkladem pro Ingvara, než aby věnoval pozornost jim. Jenže to oni nemohli vědět.

„Každopádně nám řekni,“ dožadoval se Wulf, „jak je to s tím pletením.“

Bratr po něm šlehl pohledem. Počítal, že už přešli na jiné téma než pletení. Ale Wulf ho nechtěl nechat tak snadno vyklouznout. Ulf zhluboka nabral dech.

„Takže... potřebuješ jehlice, pletací jehlice,“ doplnil rychle. „A potřebuješ klubko vlny –“

„Kolik?“ vyrušil Jesper.

Ulf se zamračil. „Jedno stačí. Jedno klubko vlny.“

Jesper však vrtěl hlavou. „Ale ne. Kolik pletacích jehlic?“

„Dvě,“ odsekl Ulf s výstražným tónem v hlase. „Dvě pletací jehlice, jedno klubko vlny.“

„Kdybys použil čtyři jehlice, nedalo by se plést dvakrát tak rychle?“ zeptal se Stefan s bezelstným výrazem, který byl jako vždy až příliš okatě předstíraný. Ulf k němu obrátil zdrcující pohled a pokračoval v přednášce.

„Potom omotáš vlnu kolem jehlic a tak nějak ji prostrkáváš sem a tam a... prostě pleteš.“ Zeširoka máchl rukou ve vzduchu, jako by tím bylo vše vysvětleno. Ostatní na něj pochybovačně civěli.

Ingvar, ležící několik kroků od nich, zprudka otevřel oči, protože Lydia mu přiložila na čelo kus mokrého plátna.

„Co to tam melou?“ zeptal se. Mluvil šeptem a dívku to znepokojilo. Měl by se zotavovat podstatně rychleji. Usmála se na něj. Ničemu by neprospělo, kdyby mu dávala najevo, že si o něj dělá starosti.

„Povídají si o pletení,“ sdělila mu. „Jsou to troubové.“

Pokusil se kývnout, ale dopadlo to bídně. Zamumlal cosi, čemu nerozuměla, a tak se nahnula blíž.

„Co jsi říkal?“

„Popletové,“ vyslovil zřetelněji. „Že jsou popletové.“ Zasmál se vlastnímu vtipu, ale i takový pohyb mu zřejmě působil bolest, a tak přestal. Vzala ho za ruku, jemně ji stiskla a přála si, aby pro něho mohla udělat víc.

Ulfovo vysvětlení Jespera neuspokojilo. Když už se jednou mluvilo o pletení, probudila se v něm zvídavost a chtěl se dozvědět víc. Po pravdě řečeno se nudil a v danou chvíli by si jeho zájem získalo jakékoli téma. Obrátil se tedy k Lydii, která právě začala znovu otírat Ingvarovi krk a obličej navlhčeným plátnem.

„Lydie, jak moc těžké je plést?“ zajímal se. Dívka ustala v práci a zvedla hlavu.

„Jak to mám asi vědět?“ odvětila klidným hlasem.

Pokrčil rameny. „No, jsi holka a je to tak trochu holčičí záležitost, takže mě napadlo...“

Došla mu řeč, protože si uvědomil, že Lydia mu velice pevně hledí do očí. Nechala, aby se ticho mezi nimi ještě nějakou dobu táhlo, a sledovala, jak je čím dál víc nesvůj. Konečně odpověděla.

„Já nevím, Jespere. Já nepletu.“

„Aha,“ hlesl s úlevou, že trapná chvíle je snad pryč. U Lydie člověk nikdy nevěděl, říkal si v duchu. Byla jiná než většina ostatních dívek a ta dlouhá dýka, kterou nosila, byla hodně ostrá.

„Ale umím šít,“ dodala a mladík se na ni honem zase podíval. Cosi v jejím hlase mu sdělovalo, že ještě něco přijde. Nervózně polkl, když se její pohled do něj zavrtal a přinutil ho uhnout očima. Jako by naznačoval nějakou odpověď.

„Umíš?“ opáčil.

„Umím. A jestli mi ještě někdy položíš nějakou praštěnou mužskou otázku, jako byla tahle, tak ti přišiju dolní ret k uchu.“

Jesper několikrát pokývl hlavou. „Jasně. Jasně. Ret k uchu. Uznávám. Rozumím. Budeme teď mluvit o něčem jiném, ano?“ navrhl celé skupince.

„O čem bys ještě chtěl mluvit?“ zeptal se Wulf. Jesper ustaraně loupl okem po Lydii, ale ta o něho patrně ztratila zájem a vrátila se k péči o Ingvara.

„To je jedno o čem. Hlavně ne o pletení.“

Na kormidelní plošině se Edvin začínal dostávat věcem na kloub. Letmo se ohlédl dozadu na lodní brázdu. Byla poměrně rovná – ne zrovna jako šíp, jak ji dokázal udržovat Hal, ale vůbec to nebylo špatné.

„Edvine, ty kluku, my z tebe ještě uděláme kormidelníka,“ poznamenal Thorn a mladíkův obličej radostně zčervenal. Vychýlil loď z kursu o několik stupňů, pak si procvičil zpětné navedení do správného směru a chviličku předtím, než se do něj dostala, povolil kormidlo.

„Jde ti to,“ pochválil ho Hal. „Lydie, chtěla jsi mi něco?“

Štíhlá dívka přešla na záď ke kormidelní plošině a zřejmě čekala, až si jí Hal všimne. Ukázala hlavou k Edvinovi.

„Vlastně Edvinovi, jestli ho můžeš postrádat. Edvine, můžeš se jít podívat na Ingvara? Zdá se mi, že na tom není moc dobře.“

KAPITOLA TŘETÍ

„J á myslel, že už je na tom líp,“ řekl Hal, když kráčel za Edvinem a Lydií k Ingvarovi, který ležel na nouzovém lůžku ve střední části lodi. Velký mladík utrpěl zranění šípem při útoku na město Limmat.

Edvin prohnul rty. Tvářil se ustaraně. „Taky jsem si to myslel. Ale včera se mu přitížilo a během noci to patrně pokračovalo. Doufal jsem, že je to jen dočasné. Jenže teď...“ Nechal větu nedokončenou.

Ingvar spal – pokud se to dalo nazývat spánkem. Přesnější by bylo říct, že upadl do bezvědomí. Oči měl křečovitě zavřené a hlavou pohazoval na polštáři ze strany na stranu. Tváře měl propadlé a pokožku voskově bílou. Pod očima temné kruhy. Edvin poklekl vedle rozložitého těla a jemně položil Ingvarovi ruku na čelo. Ustaraný výraz se prohloubil a Edvin pokynul Halovi, ať si sáhne také.

Hal se dotkl Ingvarova čela a polekaně se obrátil k Edvinovi.

„Je celý rozpálený!“ vyhrkl. Ingvarova kůže byla na dotek palčivě horká a suchá.

Edvin nešťastně přisvědčil. „Já vím,“ řekl. „Vlastně jsem si myslel, že na moři se mu udělá líp. Ošetřovna v Limmatu bylo tmavé a zatuchlé místo, plné horečky a nemocí. Jen Orlog ví, co všechno může člověk chytit v tak nezdravém prostředí. Myslel jsem, že čerstvý mořský vzduch mu udělá líp, a ranhojič souhlasil. Jak říkám, zdálo se, že už se zotavuje.“

„Jak se to tedy stalo?“ nechápal Hal.

„Je moc slabý a pořádně se nevyspí. To znamená, že nemá odkud čerpat sílu na boj s nemocí. Myslím, že rána se znovu začíná podebírat. Proto má tak vysokou horečku.“

„Co s tím můžeš dělat?“ zeptal se Hal. Rozvážný Edvin se během výcviku bratrstev vyškolil jako zdravotník na Volavce, ale prošel pouze základním výcvikem.

Pokrčil rameny. „To na mou duši nevím, Hale. Můžu navrhnout jedině to, že mu znovu vyčistím ránu a pak udělám, co je v mých silách, abych ho ochladil. Doufám, že horečka klesne. Když dokážeme srazit horečku a necháme ho pořádně odpočívat, měl by se začít zase zotavovat. Alespoň si to myslím.“

Hal přemítal o Edvinových slovech. Pohlédl k nedalekému pobřeží.

„Dokážeš všechno tohle dělat, když budeme na moři?“ optal se.

Edvin zaváhal a pak potřásl hlavou. „Asi ne. Moc to s námi houpá a hází.“

Hal přikývl. Bylo to výstižně řečeno. Nakrátko před ním vyvstala strašlivá vidina, co by se mohlo stát, kdyby se loď prudce zakymácela v okamžiku, až by Edvin čistil ránu.

„Ale jakmile to budeš mít hotové, můžeme zas vyplout na moře?“ chtěl vědět. Edvinův nešťastný výraz mu sdělil odpověď dřív, než zazněla.

„Nemůže pořádně odpočívat, když se paluba takhle hází. Vždyť víš, jak to je, Hale. Člověk se napruží a připravuje se na to. Jakmile ucítíš, že přichází zhoupnutí, zatneš celé tělo. Ingvar potřebuje posilující spánek. To je pro něho nejlepší lék. A nemůže ho mít, dokud jsme na moři. Zranění se totiž klidně mohlo zhoršit hlavně tím ustavičným napínáním a zatínáním svalů.“

„Tak na jak dlouho?“ zeptal se Hal.

Edvin pokrčil rameny. „To já nevím. Snad jednu noc. Možná dvě. Když bude moct pořádně ležet a já ho dokážu ochlazovat, měl by se jeho stav zlepšit. Budeme mu muset pořád dávat studené obklady, aby klesla teplota.“

„A když to neuděláme?“ ptal se Hal.

„Jestli horečku nesrazíme, mohl by umřít,“ prohlásil Edvin. Lydia na něj ulekaně pohlédla.

„Je to až tak zlé?“ zděsila se a Edvin přisvědčil.

Hal odvrátil hlavu a tiše zaklel. Pokaždé když měl Zavaka na dosah, něco do toho přišlo. U Limmatu si musel vybrat, jestli popluje za piráty, nebo pomůže Svengalovi a posádce Vlčího větru, aby se zachránili před potopením. Teď má před sebou další volbu a v sázce je Ingvarův život.

A kromě strachu o přítele tu byl ještě další, praktický důvod. Nahlas ho vyjádřila Lydia.

„Ingvara potřebuješ, jestli chceš střílet z Drtiče,“ pronesla tiše.

„Já vím.“

Pokud se střetnou s Havranem, bude obří samostříl jejich hlavní zbraní. Jenom Ingvar měl sílu, která byla zapotřebí k jeho natahování a nabíjení. Mohli to samozřejmě dělat společně Ulf s Wulfem. Jenže ti budou mít při boji na moři plno práce u seřizování plachet při manévrování s lodí. V tom byl zakopaný pes. Každý měl na lodi přesně určenou roli a každý byl pro tu svou nepostradatelný. Ingvar ze všech nejvíc.

Jakmile Hal všechno domyslel až sem, bylo rozhodnutí snadnější. Narovnal se, pohlédl na čáru pobřeží, kterou míjeli, a zaclonil si dlaní oči.

„Měli bychom najít vhodné místo, kde přistaneme,“ řekl.

Než nalezli místo vhodné k přistání, pluli ještě několik mil. Pobřeží mělo z podstatné části podobu volné pláže. Byla otevřená severovýchodnímu větru, který právě vál. Kdyby ještě trochu zesílil, mohli by se v tak nechráněném místě dostat do potíží.

Konečně Hal spatřil, co hledal. Pevnina se zvedala a dlouhou nepřerušenou pláž vystřídaly nízké skalnaté útesy. Nacházela se tam zátoka s úzkým hrdlem. Nechal spustit plachtu a pokračovali k pobřeží za pomoci vesel, aby si zátoku prohlédli. Ukázalo se, že přesně odpovídá jejich potřebám. Na východní straně byl písčitý břeh a před větrem je bude chránit útes.

Posádka u vesel si na několik minut dala pohov, zatímco Hal obhlížel zátoku a pátral po divočejší, zvířené vodě, která by naznačovala, že těsně pod hladinou se ukrývají skály. Zkoumal pohyb vln, aby se ujistil, že v ústí zátoky není žádný skrytý útes. Nakonec pokýval hlavou.

„Stigu,“ zavolal a první důstojník dal veslařům povel, ať se znovu pustí do práce.

Hal kormidloval malou loď do zátoky. Stefan zaujal své místo u příďového vazu a pátral na vodní hladině po náznacích nebezpečí. Žádný se však nevyskytl a Volavka hladce plula k pruhu písku, který Hal vybral.

„Vesla dovnitř,“ zavelel, když jim ke břehu scházelo asi osmdesát stop. Vesla zaklapala ve vidlicích, jak je posádka vtáhla do lodi, a pak zarachotila ještě jednou, když je ukládali podél paluby.

„Thorne, vytáhni ploutev,“ řekl Hal a Thorn vysunul nahoru těžkou ploutev spuštěnou v kýlovém rámu. Jakmile to provedl, ucítil Hal už známý tah, jak loď ztratila vyrovnávací boční odpor kýlu. Poté se ozval skřípavý zvuk, příď najela na hrubý písek a nakonec se mírně naklonila na bok. Stefan nečekal na povel, seskočil z přídě na souš, vynesl pískovou kotvu kus na břeh a zabořil ji hluboko do písku.

Hal jako vždy vnímal zvláštní ticho, které nastávalo, když se loď přestala pohybovat. Ustaly všudypřítomné doprovodné zvuky – pleskání zčeřených vlnek o trup, tlumené povrzávání takeláže a stožárů –, a když promluvil, vlastní hlas mu připadal nepřirozeně silný.

„Jdeme postavit tábor.“

Volavky se hbitě chopily úkolu. Zřizování tábora měly už dobře nacvičené. Přes tyč, která tvořila hřeben uprostřed, natáhli velkou dehtovanou plachtu a postavili dlouhý stan ve tvaru písmene A. Edvin se Stefanem se věnovali budování menšího přístřešku pro Ingvara.

Když byl tábor hotový, přišel Stig za Halem a palcem ukázal k Rikardovi.

„Necháme ho na palubě?“

Hal otázku zvážil a pak zavrtěl hlavou. Rikard byl bezpečně přivázaný řetězem ke stěžni a nebylo příliš pravděpodobné, že by dokázal uprchnout. Hal ho však nechtěl nechávat na palubě bez dozoru. Věděl, že Rikard má vztek, že ho nepropustili, a obával se, že by třeba mohl nějak poškodit Volavku.

„Vyveďte ho na břeh,“ rozhodl. „Přivažte ho řetězem ke stromu a hoďte přes něj přikrývku.“ Zvedl hlavu. Po modré obloze zvolna plulo několik oblaků, ale žádná temná mračna, která by věštila déšť. Deka Rikardovi bohatě postačí.

Ulf s Wulfem odvázali Rikarda a odvedli ho ke statné borovici na okraji pláže asi pětadvacet kroků od stanu pro posádku. Ovinuli řetěz kolem kmene, vyzkoušeli, jestli je stále pevně spojený s tvrdými koženými pouty zajištěnými visacím zámkem na Rikardových zápěstích, a pak zajatému pirátovi podali přikrývku.

„Udělej si pohodlí,“ vybídl ho Ulf. Rikard cosi zabručel, a když se zasmáli, zaškaredil se. Dvojčata se obrátila čelem vzad a zamířila na tábořiště.

„Dáme si něco na zub. Mám hlad jako vlk,“ prohlásil Ulf.

„Ty máš pořád hlad jako vlk,“ odtušil Wulf.

„To proto, že jsem starší než ty. Čekal jsem dýl na večeři.“

Rikard vyčkával, až jejich hlasy dozní, pak sjel očima dolů a pozorně si prohlížel pouta. Kožené manžety byly tuhé a neohebné. Byly zamčené na zámek a nedalo se jich zbavit holýma rukama.

Jenomže Rikard měl víc, než jen holé ruce. Přetáhl si deku přes sebe a zalovil hluboko ve vysoké botě. Ve speciálně vyrobeném pouzdře umístěném svisle na vnitřní straně boty a schovaném za chlopní z měkké kůže se ukrývala dlouhá a jako břitva ostrá čepel. Na palubě byl Rikard v jednom kuse pod dohledem a někdo z posádky se vždy ochomýtal okolo něj, takže neměl příležitost ji vyjmout.

Zasmál se pod vousy. Teď bylo všechno jinak.

KAPITOLA ČTVRTÁ

H al se sehnul a vešel do malého stanu, kde Edvin pečoval o Ingvara. Zraněný mladík ležel na zádech na měkkém lůžku z borových větviček zakrytých tlustou dekou. Další dekou byl přikrytý on, ale jak Hal viděl, s mumláním se ji snažil odhrnout stranou.

Vedle ležící Ingvarovy postavy klečel Edvin s nádobou studené vody a několika mokrými ručníky. Vzal nemocného za paži a bránil mu v odhození deky. Polekalo ho, že to dokázal tak snadno. Ingvarova síla se už stala příslovečnou, ale najednou...

Edvin vycítil Halovu přítomnost a zvedl hlavu. „Je slabý jako moucha,“ řekl.

Hal přikývl a poklekl na druhé straně lůžka. Natáhl ruku a položil dlaň Ingvarovi na čelo. Horkost sálající z pokožky ho vyděsila.

„Řekl bych, že se mu přitížilo,“ řekl Hal smutně. „Zdá se mi to, nebo horečka ještě stoupla?“

Edvin pokrčil rameny. Pak namočil ručník do umyvadla s vodou a začal Ingvarovi navlhčovat čelo, tváře a krk.

„Nemám ji vlastně jak změřit,“ poznamenal, „ale myslím, že máš pravdu. Každopádně se zdá, že přichází krize.“

Hal přejel očima k novému obvazu na Ingvarově boku kousek nad stehnem. „Převázal jsi ránu?“

Edvin na obvaz zběžně pohlédl a přisvědčil. „Vyčistil jsem ji a znovu ovázal. Nic víc nemůžu dělat.“

Ingvarova kůže byla opět suchá. Krátkodobý účinek vody pominul a mladík se začínal na lůžku neklidně vrtět. Edvin mu v tom jemně bránil.

„Klid, Ingvare,“ nabádal tiše. „Šetři se.“

Vzal nový ručník z umyvadla. Úleva se opět dostavila téměř okamžitě a Ingvar se pod chladivými doteky zklidnil.

Hal zkoumavě pozoroval Edvina, jak ošetřuje Ingvara. Nebyl nijak urostlý a v době, kdy doma v Hallasholmu vyrůstal, se stal podobně jako všichni členové Volavek pro obyvatele města vyděděncem. Byl však svědomitý a velmi bystrý, jak Hal věděl, a jakmile se chopil nějakého úkolu, nepolevil.

Při těch úvahách si Hal uvědomil, že Edvin nemá daleko k vyčerpání, vzhledem k vypětí způsobenému starostí o Ingvara a tělesné námaze spojené s nepřetržitou péčí o druha z lodi. Sáhl po mokrém ručníku a vzal ho Edvinovi z ruky.

„Já tě na chvíli vystřídám,“ navrhl, a když Edvin zvedl hlavu, aby dal najevo nesouhlas, neústupně dodal, „stejně nemám co na práci. Ty si potřebuješ odpočinout. Potřebuješ na chvíli vysadit. Jdi se trochu najíst. Ostatní už jsou po večeři, ale řekl jsem jim, ať ti něco schovají.“

Edvin na něj podezíravě pohlédl. „Už jsou po večeři? A kdo vařil?“

„Stig,“ odpověděl Hal.

Edvin protáhl obličej. „Vařil Stig?“ Kromě jiných povinností byl Edvin kuchařem posádky a o kuchařském umění ostatních chlapců měl své pochybnosti. Když před časem vypluli z Hallasholmu, všichni se při vaření střídali a výsledky práce většiny z nich rozhodně nebyly poživatelné. Edvin se nakonec ujal role kuchaře a prohlásil, že se nehodlá nechat otrávit.

„O hodně se zlepšil,“ culil se Hal. „Buď je to tím, anebo to zezačátku jen hrál, protože o tu práci nestál. Tak nebo tak, chytil v zátoce pěkného okouna a udělal ho s omáčkou. Lydia našla v lese pár divokých cibulí a Stig ti trochu probral zásobu koření a dochucovadel.“

Edvin se nepřestával tvářit nedůvěřivě, takže Hal vynesl trumf.

„A Thorn si dal nášup,“ oznámil.

Edvin překvapeně povytáhl obočí. O Thornovi se všeobecně vědělo, že má mlsný jazyk.

„V tom případě bych to měl taky ochutnat.“ Zvedl se z kleku vedle Ingvara a přihlížel, jak Hal pokračuje v ochlazování nemocného mladíka studenými obklady.

„Kdyby něco, tak mě zavolej,“ požádal ho Edvin.

Hal přikývl. „Zavolám. Řekni Lydii, ať mě za dvě hodiny přijde vystřídat. A ty se trochu prospi.“

Namočil ručník do umyvadla, trochu ho vyždímal a pokračoval s omýváním Ingvara. Pohled na to, jakou rychlostí se tenká vrstva vlhkosti na rozpálené kůži vypařuje, naháněl strach. Edvin se obrátil a odcházel, spokojený, že Ingvara nechává v dobrých rukou. Hal slyšel, kterak slabě vzdychl úlevou, když se venku narovnal.

Bylo těsně před úsvitem. Hal začal vnímat cvrlikání ptáků na stromech, které lemovaly pláž. Vycítili nadcházející východ slunce a zahajovali svůj každodenní koncert. Hal někdy po půlnoci vystřídal Lydii a opět se staral o Ingvara sám.

Hlídal velkého mladíka a několikrát začal klimbat. Z dřímoty ho pokaždé vytrhlo Ingvarovo mumlání, když na něho přicházely vlny horečky. Hal pokračoval ve zdánlivě beznadějné činnosti spočívající v ochlazování přítelova těla mokrými ručníky. Vědro s vodou už bylo skoro prázdné, jak si uvědomil. Bude ho muset znovu naplnit.

Nějakou chvíli se zdálo, že se Ingvarovi udělalo lépe. Úseky klidu mezi záchvaty mumlání a převalování se prodloužily. V Halovi nakrátko svitla naděje a myslel si, že možná došlo k obratu a Ingvar se začíná zotavovat. Pak se ale znovu zhoršil, takže voda skoro nepřinášela úlevu. Horečka byla zlá sama o sobě, přemítal Hal. Ale vysávala také Ingvarovi sílu. Tělo si nemohlo odpočinout, protože bojovalo se záchvaty vysoké horečky, které jím zmítaly. A jak se síly víc a víc vyčerpávaly, nedostávalo se jich na zápas s nemocí a ta sevřela Ingvara ještě pevněji. Byl to začarovaný kruh.

Hal zaslechl venku před stanem lehké kroky. Vzhlédl a spatřil vcházet Thorna.

Starý mořský vlk zkoumavě pohlédl na mladého přítele, uviděl zarudlé oči a ztrhanou tvář.

„Jak dlouho už jsi tady?“ zeptal se.

Hal neurčitě potřásl hlavou. Denní světlo venku před stanem nabíralo na síle.

„Já nevím,“ odpověděl. Hlas měl zastřený únavou. „Myslím, že několik hodin.“

Thorn poklekl a vyprostil vlhký ručník z Halova chabého sevření.

„Jemu nijak nepomůžeš, když se nakonec sám sesypeš,“ zabručel.

Hal k němu obrátil utrápený obličej. „Stejně mu nejsem nijak platný,“ řekl. „Je to beznadějné, Thorne. Opouští nás.“

Ingvar se zavrtěl, cosi mumlal a tiše sténal. Thorn namočil ručník a přiložil mu ho na čelo.

„Vždycky je nějaká naděje,“ prohlásil odhodlaně. „A ještě nás neopustil. Budeme pokračovat a snažit se, dokud budeme moct. Přesně takové je bratrstvo. Nikdy nepřestáváme doufat ve své bratry. Poskytneme jim všechnu možnou podporu.“

Hal zhluboka vzdychl, až mu poklesla ramena.

„Máš pravdu,“ souhlasil. „Ale všechno se zdá marné.“

„A tak to bude vypadat až do chvíle, kdy horečka poleví,“ prohlásil Thorn. „A my nesmíme přestat věřit v dobrý konec. Musíme věnovat Ingvarovi všechen čas a péči, kterou potřebuje, aby se uzdravil.“

„A co když se neuzdraví?“ namítl Hal.

Thornovi pukalo srdce, když viděl svého mladého přítele tak skleslého. Věděl, že Hal se cítí být zodpovědný za Ingvarův stav, a věděl také, že je moc mladý, aby se uměl s takovým pocitem viny vyrovnat.

„Když se neuzdraví,“ odvětil pevně, „tak budeme alespoň vědět, že jsme udělali všechno, co jsme mohli. Všechno,“ zopakoval. Pozorně se díval a viděl, že mladíkova ramena se znovu počínají napřimovat, že se zhluboka nadechl a vrátilo se mu sebeovládání.

„Máš pravdu,“ uznal Hal. „Děkuju, Thorne.“

Natáhl ruku, aby si znovu vzal ručník, ale starý námořník mu nevyhověl.

„Na chvilku se o něj postarám,“ rozhodl. „Ty se jdi trochu prospat. Vypadáš hůř než on.“

Hal mu věnoval unavený úsměv a zvedl se z kleku od Ingvara. Shrbený přešel k východu ze stanu, venku se narovnal a oběma rukama si třel záda ztuhlá v kříži. Zívl a protáhl se. Pak zalétl zrakem ke druhému konci tábořiště a rázem se probral. Vedle borovice ležela zmuchlaná deka.

Rikard zmizel.

KAPITOLA PÁTÁ

V eškerá únava z Hala spadla, rázoval přes mýtinu a hlasitým křikem burcoval ostatní. Jako první zareagoval Thorn, vyrazil z malého stanu a následoval mladého skirla k velké borovici, kde ležela odhozená pokrývka a řetěz.

Ulf měl právě hlídku a dorazil jako další. Sekeru měl zastrčenou v poutku na opasku, a jak k nim přibíhal od pláže, nebezpečně mu narážela do boku. V závěsu za Ulfem se dostavila Lydia.

„Musel mít někde schovaný nůž,“ s hořkostí v hlase řekl Hal. Podíval se na Thorna, který očima pátral mezi stromy a hledal stopy po zmizelém zajatci. „Obtěžoval se někdo, aby ho prohledal?“

Thorn na něj upřel pohled a zavrtěl hlavou. „Odvedl jsem ho z vězení, vzpomínáš si? Nenapadlo mě, že by mohl být ozbrojený. Předpokládal jsem, že ho prohledali tam.“

Jeho hlas nezněl nijak omluvně. Snad udělal chybu, ale dala se pochopit. A nemělo smysl, aby se teď kvůli ní rozčiloval. Rikard měl někde ulitý nůž. Přeřezal si pouta. A teď byl pryč. Thorn byl rozhodnutý přivést ho zpátky, ne si nad tím rvát vlasy.

„Kam myslíte, že utíkal?“ uvažoval Ulf. Vydal se směrem ke kraji lesa, ale nestačil udělat ani dva kroky, když ho zarazil Lydiin ostrý příkaz.

„Nechoď tam!“ houkla. Když se na ni s překvapeným výrazem podíval, pokračovala mnohem mírnějším tónem. „Promiň, Ulfe. Musela jsem tě zastavit, než tam začneš dupat. Nechci, abys pošlapal stopy, které třeba zanechal.“

„Můžu tě ubezpečit, že já nedupu,“ odvětil Ulf s notnou dávkou důstojnosti. „Našlapuju jako kočka.“

„Uznávám svou chybu,“ omlouvala se Lydia. „V tom případě tam laskavě nechoď našlapovat jako kočka, jestli ti to nevadí.“

Čest byla zachráněna a Ulf přikývl, že rozumí. „Když to teda říkáš takhle...“

V tu chvíli se k nim připojili Stig, Jesper a Edvin.

„Co se stalo?“ zeptal se Jesper. Odpověď byla zbytečná. Ale takhle by se zeptal každý, pomyslel si Hal.

„Rikard v noci uprchl,“ sdělila mu Lydia. Jesper se nadechl k další otázce, ale Thorn ho předešel.

„Měl u sebe nůž. Přeřízl kožená pouta.“

„Muselo mu to nějakou dobu trvat,“ poznamenal Stig. „Pouta byla vyrobená z kůže tvrzené varem, skoro tak tvrdé jako dřevo.“

„Měl na to celou noc,“ řekl Hal. Poklekl, zvedl pouta a zkoumal je. Jedna manžeta byla rozříznutá řadou krátkých, zubatých řezů. Druhá byla přeťatá mnohem čistším, rovným řezem.

„Tohle určitě rozřízl jako první,“ ukazoval na roztřepený okraj. „Se spoutanýma rukama to šlo podstatně hůř. Nemohl zaujmout vhodnou polohu, ani si pouta přidržet.“ Napodobil nemotorné pohyby člověka se spoutanýma rukama, který se snaží pracovat na pomyslné manžetě. „Musel to pižlat několik hodin.“

„Když jsi mě střídal, Hale, byl ještě tady,“ zamyšleně pronesla Lydia. „Vzpomínám si, že jsem ho viděla těsně předtím, než jsem zamávala na Jespera.“ Obrátila se k někdejšímu zlodějíčkovi. „Pamatuješ si, jestli jsi ho viděl, když jsi odcházel z hlídky?“ zeptala se.

Jesper svraštil čelo a přemýšlel. „Jsem si víc než jistý, že viděl,“ odpověděl. „Ano. Tou dobou tu byl, vím to určitě.“

Pak trochu zrozpačitěl. „Aspoň si to myslím. Možná že tehdy tu ještě byl.“ Zamračil se. „Jistý si nejsem. Vlastně jsem se po něm nedíval.“

„Záleží na tom?“ vložil se do hovoru Ulf a Lydia po něm blýskla očima.

„Jestliže budeme vědět, kdy utekl, získáme představu, jak daleko se mohl dostat,“ vysvětlovala a Ulf přikývnutím ocenil její uvažování.

Stig se právě chystal něco říct, když jejich pozornost upoutal slabý výkřik z malého stanu. Edvin se rozhlédl po skupince shromážděné u zničených pout. Chyběli jen Stefan s Wulfem, ale to byli proslavení sedmispáči.

„Je někdo u Ingvara?“ zeptal se a všichni se po sobě provinile podívali. Ve zmatku, který nastal po odhalení Rikardova útěku, na zraněného druha všichni zapomněli.

„Edvine, promiň...,“ začal se omlouvat Hal, ale zdravotník už běžel ke stanu.

„To je v pořádku. Je to přece moje práce,“ stačil ještě zavolat. Nastala rozpačitá odmlka a pak Thorn opět obrátil všeobecnou pozornost k probírané záležitosti.

„Dobrá, takže můžeme předpokládat, že tady byl přinejmenším ještě hodinu po půlnoci. Pak Stig převzal hlídku po Jesperovi. Můj odhad je, že Rikard počkal další hodinu, než bude Stig unavený a otrávený.“

Stig sebou škubl. „Já nejsem unavený a otrávený, když mám hlídku,“ zaprotestoval.

Thorn mu upřeně hleděl do očí. „Každýho hlídka unaví a otráví.“

Stig ustoupil. „Tak jo. Asi jo. Možná jsem byl trošičku unavený, a dokonce i malinko otrávený.“

Thorn zalétl pohledem k východnímu obzoru, aby odhadl čas. Oblohu zalévalo našedlé světlo, ale slunce se teprve mělo objevit.

„Takže řekněme, že má před námi čtyři hodiny náskok,“ počítal.

„Před námi?“ opáčil Hal.

Thorn pokrčil rameny. „Tak tedy přede mnou,“ opravil se. „Pustím se za ním.“

„Nu, tak nějak jsem myslel, že začnu v lese,“ odvětil.