Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

František Kozmon

Kukačka

Ze slovenského originálu Kukučka,
vydaného nakladatelstvím Ikar v roce 2018,
přeložila Miluše Krejčová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2024
jako svou 9739. publikaci.

Redakce Kateřina Romanová
Korektura Kateřina Hájková
Odpovědná redaktorka Karolína Stránská
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Barbara Baloghová
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2024

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Kukučka © 2018 by František Kozmon
Translation © Miluše Krejčová, 2024
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024
Cover Design © Barbara Baloghová, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-848-8 (ePub)
ISBN 978-80-7625-847-1 (pdf)
ISBN 978-80-7625-342-1 (print)

Tuto knihu věnuji Majce,
s níž sdílím nápady od úplného začátku.

PROLOG

Seděli proti sobě u stolu. Muž a žena. On na ni hleděl s hrůzou v očích, ona v ruce svírala pistoli. Vládlo mezi nimi mrazivé napětí, takže ani jeden z nich nepromluvil. Jen se mlčky zkoumavě měřili, aby se zmocnili myšlenek toho druhého.

Až dosud se oba domnívali, že se znají, a žili v naivní představě, že si můžou věřit. Ještě nedávno by dal jeden za druhého za všech okolností ruku do ohně. Nahromaděné pochybnosti je zahnaly na opačné konce bojiště. Kdo stál na straně dobra a kdo na straně zla?

Muž se vyděšeně zvedal ze židle, žena ho ohrožovala zbraní. Když se pokoušel vstát, vstávala i ona.

Nadechl se.

„Neuděláš to,“ zašeptal. Hlas se mu třásl, už si nebyl jistý ničím.

Odjistila zbraň.

Trhl sebou. Chtěl se dát na útěk, ale stála příliš blízko. Přestože nebyla bůhvíjaká střelkyně, netrefila by ho, jedině kdyby nechtěla.

„Nedělej to,“ prosil ji.

Zmáčkla spoušť.

7. listopadu 2016

Richard Otčenáš přešlapoval ve své kanceláři. Měl za to, že zhluboka dýchá, ale ve skutečnosti jenom funěl. V ruce držel papír s podpisy. Snažil se zjistit, co vlastně cítí. Překvapení? Ne, něco takového přece mohl čekat. Hněv? Ani ten ne. Uznal, že na to mají právo. Pohled mu pokaždé ulpěl na jediném podpisu. Zklamání. To byl ten správný výraz pro pocit plující v chaosu, který odstavil na vedlejší kolej jeho jinak vždycky chladný a praktický úsudek.

Pořád byl ředitelem krajského odboru kriminální policie, pocity musely jít stranou. Byl přece racionálním člověkem. Aspoň si to vždycky namlouval. Znovu upřel pohled na ten jeden podpis. Vzápětí hodil papír na stůl a popadl sluchátko pevné linky. Vyťukal čtyřmístné číslo, ale nikdo to nezvedal. Vykoukl ze dveří a křikl na sekretářku:

„Sežeň mi Wolfa!“

Ani se na něj nepodívala. I když její podpis na seznamu nenašel, určitě o všem věděla. Sáhla po telefonu, ale šéf ji zarazil. „Interkom jsem zkoušel, Wolf u sebe není. Najdi ho.“ Viděl, že váhá. Přitvrdil: „Hned!“

Sekretářka opět uhnula pohledem. Otčenáš nespokojeně zafuněl, než se vytratila. Potom se zavřel v kanceláři. Minul papír na stole a zamířil k oknu. Všiml si svého odrazu v prosklených dveřích kanceláře. Tvář samá vráska, prošedivělé vlasy, staré a unavené oči. Už dávno si mohl užívat důchod. Co si chtěl vlastně ještě dokázat? Zavrtěl hlavou. Uvědomil si, že k racionálnímu uvažování má pořádně daleko.

Když se otevřely dveře, už seděl klidně za stolem. Dovnitř vešel kapitán Wolf, vysoký operativec, který byl neustále v terénu nebo v posilovně. Měl hranatý obličej, silné ruce a pohled vyzařující autoritu. Na rozdíl od sekretářky hleděl šéfovi zpříma do očí, přestože mu nebylo všechno jedno.

Otčenáš k němu přisunul papír.

„Co to má znamenat?“

Marek věděl, o co jde, přesto papír zvedl.

„Měl jsem ti o tom povědět dřív,“ připustil. „Jak ses o tom dozvěděl?“

„To je snad jedno, ne?“ Ředitel mu papír prudce vytrhl z ruky. „Proč tohle? Čeho tím chcete dosáhnout?“

„Vymlouval jsem jim to,“ tvrdil Wolf.

„Nekecej,“ okřikl ho Otčenáš. „Proč jsi to tedy podepsal?“

Marek vytřeštil oči.

„Cože?“ zeptal se, jako by špatně slyšel. „Já jsem nic nepodepsal.“

„A tohle je co?“

Wolf se podíval na papír.

„Můj podpis,“ řekl nevěřícně. „Někdo ho zfalšoval.“

„To ti tak budu věřit,“ nedal se přesvědčit ředitel.

Marek vstal.

„Je to hovadina,“ roztrhal papír na kusy. „Zapomeň na to. Domluvím jim.“

„Myslíš, že tomu tvému divadýlku uvěřím?“ Otčenáš se nuceně zasmál. „Ty už radši nic nedělej. Vyřeším si to sám.“

„Ty mi fakt nevěříš?“ zeptal se Wolf překvapeně. „Já bych ti opravdu…“

Ředitel ho mlčky obešel a práskl za sebou dveřmi.

6. listopadu 2016

Simona zkoumala svou tvář v zrcadle v koupelně. Stoupla si na špičky a rukama se opřela o umyvadlo. Naklonila se, až se nosem skoro dotýkala svého odrazu. Rukama si natahovala pokožku na obličeji. Máma jí vždycky říkala, že se nemá mračit, nebo bude mít vrásky. Kdyby ji tak teď viděla! Ani stopa po vráskách, navzdory věku měla tvář hladkou jako holčička. Kdy že to šla poprvé pod nůž? To bude už skoro deset let.

Byla zoufalá, protože právě překročila čtyřicítku. Všimla si, že manžel se už na ni nedívá tak jako předtím. Raději se ohlížel po mladších. Věděla, že čas se nedá zastavit, ale chtěla ho aspoň zpomalit. Přibrzdit ho a zůstat co nejdéle krásná a přitažlivá. A to jen kvůli svému drahému.

Jenže teď už se nedokázala ani pořádně usmát. Zbavila se vrásek, kůži měla napjatou od ucha k uchu, ale oči prozrazovaly všechna trápení a smutky. Překonala bolest a přestala se bát toho, co přijde. Tak proč je to tu zase? Čeká ji další probrečená noc?

Zavrtěla hlavou. To nepřipustí. Otevřela skříňku nad umyvadlem a sáhla do skrýše za zrcadlem, kde schovávala svou nejlepší kamarádku. Vyndala lahvičku od vitamínů pro ženy po menopauze. Při pohledu na ni se ušklíbla. Bylo jí čtyřicet, když přestala menstruovat. Vysypala z lahvičky dvě tabletky. Nebyly to vitamíny, ale prášky na spaní. Zapila je vodou z kohoutku. Než skříňku za zrcadlem zase zavřela, vyndala pro jistotu ještě třetí tabletku.

Vrátila se do ložnice. Zírala na ni prázdná pravá strana postele. Zůstane prázdná celou noc? Lehla si na svoji stranu a spolkla slzy. Naštěstí prášky zabraly rychle a ona záhy usnula. Spánek však měla neklidný. Chtěla se probudit, ale nedokázala otevřít oči. Zdálo se jí, že se nad ní sklání muž v lyžařské kukle. Otvory v ní na ni hleděly zlověstné oči. Chtěla vykřiknout. Přitiskl jí ruku na ústa a potom ji pevně sevřel. Bránila se, ale muž byl mnohem silnější. Cítila, jak jí na těle vyrazil studený pot. V polospánku bojovala se živou noční můrou.

Probudila se přivázaná k židli. V puse měla nacpaný nějaký hnusný hadr. Chutnal tak odporně, že se jí zvedal žaludek. Byl to sen ve snu? Najednou jí někdo sundal šátek z obličeje. Mhouřila oči, světlo ji dráždilo a prášky na spaní ji zcela otupily. Až po chvíli ji vyděsil pár zlověstných očí, které na ni upřeně zíraly skrz otvory v lyžařské kukle. Pochopila, že se jí to nezdálo.

4. listopadu 2016

V zadním salonku jednoho z nejstarších podniků v Bratislavě se tradičně v pátek večer scházela stále stejná společnost: členové krajského týmu bratislavské kriminálky. Nepotřebovali zvláštní příležitost. Bylo to místo, kam se každý týden po práci chodili společně odreagovat. U piva se pak snažili shodit ze sebe břemeno služebních záležitostí a přejít na jiná, lehčí témata, což se jim však jen zřídkakdy podařilo. Vždycky nakonec skončili u vyšetřování, uzavřených případů a hlavně u kdejakých pletek kolem krajského oddělení.

Nejžhavějším tématem posledních měsíců byla očekávaná výměna ředitele oddělení, majora Richarda Otčenáše. Richard přišel z Košic a to, že byl „východňár“, byl v očích bratislavských policajtů jen jeden z jeho nedostatků. Podřízeným byla proti srsti i jeho přísnost a nová pravidla, která na oddělení zaváděl. Striktně kontroloval docházku, rozšířil povinnou dokumentaci ke spisům, a navíc nutil podřízené, aby vyplňovali a v termínu odevzdávali všechny papíry. Ale ani to nestačilo. Snížil počet lidí na oddělení a těm, kteří zůstali, přidal pracovní směny.

Jeho největším odpůrcem na oddělení byl jeho předchůdce, kapitán Karol Lupták. Byl to dlouholetý abstinent a na páteční setkání vyšetřovatelského týmu obvykle nechodil, ale tentokrát udělal výjimku.

Ani Marek Wolf neměl ve zvyku trávit volný čas ve společnosti kolegů z práce. Když se k nim blížil, překvapil ho Lupták s frťanem rumu v ruce. Přerušil rozhovor, který právě vedl, a vykročil mu v ústrety.

„Konečně. Skočím k baru pro něco na přípitek. Co si dáš?“

„Co to tu vyvádíš?“ podivil se Wolf.

„Co bych vyváděl?“ svraštil Karol nechápavě obočí.

„Vždyť ty nepiješ,“ připomněl mu Marek.

Lupták se zatvářil pobaveně.

„Jenom symbolicky.“ Vzápětí mu došlo, že musí říct i něco na svou obranu.

„Nejsem alkoholik. Dokážu se ovládat. Navíc k tomu mám dobrý důvod.“

Wolf se rozhlédl kolem sebe. S údivem zjistil, že se tu sešli všichni jeho kolegové. Z opačné strany místnosti na něj mávala hezká zrzka, policejní mluvčí Denisa Krajčírová.

„Oslavujete?“

„Přesně tak,“ přikývl Karol a s úsměvem zamířil k baru. „Tak co ti mám objednat? Jako bych nevěděl, co piješ.“

Od stolu se zvedla i kriminální psycholožka Petra Siváková. Tu Marek v téhle společnosti očekával nejméně. I když byl pátek večer a vyrazila si s kolegy do zábavního podniku, nezapřela svou povahu a zůstala věrná konzervativnímu oblečení, v jakém chodila do práce. Navíc v ruce držela jen sklenici minerálky. V soukromí nepohrdla sklenkou bílého vína, ale před kolegy si to nedovolila.

„Už jsem si myslela, že nepřijdeš.“

Wolf se podíval na hodinky. Bylo skoro deset. V té době se zábava ve Starém Mestě obvykle teprve rozjížděla.

„Musel jsem vyvenčit Fenrira.“

„Hlavně že jsi tady,“ usmála se.

Jejich pracovní vztah byl nevyrovnaný, někdy spolu vycházeli skvěle, jindy na sebe štěkali jak psi. Měli rozdílné názory na některé věci, ale hlavně rozdílné povahy. Momentálně se nacházeli na smířlivém vrcholu sinusoidy. Wolf však pořád nechápal, proč má Petra ten den takovou povznesenou náladu.

„Zmeškal jsem něco? Koho povýšili?“

Vtom se vrátil Lupták a podal mu sklenku whisky.

„Připijme si!“

Přidali se i další. Vyšetřovatelé Jurčovič a Horváthová i kriminalista Vanek vstali se sklenicemi v ruce, aby si s nimi přiťukli.

„Nejdřív bych chtěl vědět, co oslavujeme,“ zchladil jejich nadšení Marek.

„No přece Otčenášův funus,“ prohlásil Lupták, jako by to byla samozřejmost.

„To už jsme probrali,“ podivil se Wolf. „To není vůbec tak jednoduché.“

„Probrali jsme to potom bez tebe a našli jsme jednoduché řešení,“ vysvětlovala Siváková.

„A to jaké?“

Lupták přinesl arch papíru se spoustou podpisů.

„Petice za jeho odvolání. Když ji podepíšeme všichni, nebude mít ministr na vybranou.“

„To se ho opravdu tolik chcete zbavit?“ zamračil se Wolf. „Přemýšleli jste, co bude potom? A koho nám sem pošlou? Otčenáš není tak špatný. Jen abyste toho ještě nelitovali.“

„Že není tak špatný?“ zarazila se Siváková. „Copak tě nepřinutil chodit do práce na osmou?!“

„A hodil na nás tolik práce, že bychom potřebovali, aby měl den osmačtyřicet hodin,“ dodal Jurčovič. „Přes spisy sotva vidím na dveře!“

Wolf nervózně semkl rty.

„Je to stará škola. Ale konečně to u nás funguje.“

„Že funguje?“ ohradil se Lupták, který předtím dočasně zastával funkci ředitele oddělení. „Předtím nám bylo líp. Že jo?“ Přítomní pozvedli sklenice a hlasitými výkřiky dali najevo, že s ním souhlasí.

„Na vaše zdraví!“ Karol do sebe hodil dalšího panáka a vyzývavě se podíval na Wolfa. „Jsi jediný, kdo si to nemyslí. Tak už tu petici konečně podepiš. Udělej to pro ostatní.“

„Já to nepodepíšu,“ trval na svém Wolf.

„Co pro tebe udělal? Slíbil ti flek na ministerstvu?“ ušklíbl se Vanek, kriminalista s úzkým obličejem a dlouhými vlasy.

Wolf se na něj jen zamračil.

„Karole, můžeš na chvilku? Bude lepší, když to probereme o samotě.“

Lupták si nalil dalšího panáka, ale Wolf mu jej vzal z ruky.

„Počká tu na tebe.“

„Okamžik.“ Karol sáhl po panáku a vzdorovitě ho do sebe hodil.

„Tak a můžeme jít.“

„Půjdu s vámi,“ navrhla Siváková.

„Radši tu zůstaň,“ zchladil ji Wolf.

Lupták následoval kolegu, který ho vyvedl na ulici. Wolf si uvědomil, že uběhly celé měsíce od chvíle, co spolu takto mluvili. Kdysi byl Karol jeho nejbližší kolega, ale rozdělila je smrt Niny Hanákové. S atraktivní rosničkou známou z televize tvořil Marek po jistou dobu pár, dá-li se tak vůbec nazvat hra na kočku a myš, kterou s ním Nina rozehrála. Její vražda s ním zamávala, a nejen proto, že byl zpočátku hlavním podezřelým. Když očistil své jméno, rozhodl se odhalit jejího vraha. Zašel tak daleko, že ho to málem stálo místo v policejním sboru. Lipták tehdy nabídl ministrovi vlastní židli, aby kolegu zachránil. O tom však Wolf doposud nic nevěděl.

„Proč jsi to nechtěl řešit před ostatními? Bojíš se, že tě většina převálcuje?“ přerušil ticho Karol.

Marek si ho změřil. Nedokázal si zvyknout na suverénního Karola, kterého vždycky znal jen jako zdvořilého a spíš nesmělého vyšetřovatele.

„Kolik jsi toho vypil?“

„Dva panáky. Není to jedno?“ mávl Lupták rukou. „Říkám ti, že nejsem alkoholik. To, že jsem se napil dneska, neznamená, že se napiju i zítra. Povíš mi už konečně, proč tak toužíš po Otčenášově šéfování?“

„Já netvrdím, že mi přirostl k srdci,“ prohlásil Wolf. „Ale jakou máš alternativu? Kdo přijde po něm?“

„Ty!“

„Já to přece dělat nechci!“ rázně odmítl Marek. „Vyhovuje mi, že nikoho neřídím.“

Lupták zaváhal. Přešlápl z nohy na nohu a odvrátil pohled.

„V tom případě bych možná mohl dostat druhou šanci…“

„Karole, šéfování nemáš v krvi,“ připomněl mu Wolf. „Ty nemůžeš být šéf. Sám ses o tom mohl přesvědčit. To ti nestačilo?“

„Teď by to bylo jiné, všichni by mě poslouchali. Otčenáše nesnášejí. Když ho vypakuju zpátky na východ, budu hrdinou oddělení, chápeš?“

Marek se ušklíbl. Nevěřil vlastním uším.

„Tak tohle je tvůj plán? Chceš z toho vytlouct povýšení?“

„Tobě se to nezdá?“

„Chováš se jako hlupák. Myslíš, že by ta druhá šance, o které sníš, dopadla jinak? Všichni vědí, že jsi měkký. Proto tě chtějí za šéfa. Týden po Richardově odchodu by ti skákali po hlavě. Byli bychom tam kde předtím.“ Wolf se odmlčel. „Na tvém místě bych se soustředil na to, v čem jsi dobrý. Anebo spíš v čem jsi byl dobrý.“

Karol se na něj zlostně zamračil.

„Jak to myslíš?“

Ale i Marek už toho měl dost.

„Měsíce sedíš na jednom případu. Bez podezřelých a bez důkazů. Kdyby ses soustředil na vyšetřování, možná bys s tím konečně pohnul.“

„Takže podle tebe jsem neschopný šéf i nemožný vyšetřovatel?“ vybuchl Lupták naštvaně.

„To jsem neřekl, posloucháš mě vůbec?“

„Proč bych tě měl poslouchat? Kvůli tobě jsem se dostal do sraček! Strkal jsi nos do vyšetřování Nininy smrti. Nenechám se poučovat od člověka, co mi zkurvil život!“

Karol měl v životě nepořádek na pracovišti i v soukromí. Celé měsíce v něm bublal vztek, ale alkohol mu dodal odvahu a v rozčilení to ze sebe vykřičel až teď.

Wolf se odmlčel. O událostech, které předcházely Karolovu odvolání z postu ředitele, spolu nikdy nemluvili.

„Jestli si chceš se mnou promluvit o tomhle, přijď za mnou, až budeš střízlivý.“

Otočil se a doslova vyrazil zpátky do salonku k ostatním.

„Zbabělče,“ procedil Lupták skrz zuby a pak za ním zavolal: „Radši vypadni, obejdeme se i bez tvého podpisu.“

6. listopadu 2016

Simona se pomalu probírala. Do reality ji rychle vrátila strašná bolest, která ji před časem připravila o vědomí. Připomněla jí, co všechno se do té doby stalo. Prášky na spaní. Muž v lyžařské masce. Hrozivé oči sršící nenávistí a zlobou. Večer ve vlastní posteli. Probuzení v zajetí a hodiny strachu a muk.

Pokusila se otevřít oči, ale měla je pořád zavázané. Je ještě noc, nebo už ráno? Jak dlouho už tu vlastně je?

Světlo žárovky prosvítající přes tmavý šátek nejasně naznačovalo, že se nachází v jakési garáži. Zadržela dech, zaposlouchala se do ticha. Že by byla sama? Volala by o pomoc, jenže ústa měla zacpaná špinavým hadrem, který ji nutil ke zvracení. Pokusila se pohnout. Ale podařilo se jí jen zatřást židlí, k níž měla přivázané ruce i nohy. Na mnoha místech těla narůstala bolest, ale nikdo ji nepraštil ani na ni nezařval. Pravděpodobně byla opravdu sama.

Vzplála v ní jiskřička naděje. Musí to aspoň zkusit. Škubla zápěstími bez ohledu na bolavé ruce. Najednou se židle zakymácela a i s ní se převrátila na podlahu. Naštěstí se nepraštila do hlavy. Při pádu se ulomila opěrka, k níž měla přivázané ruce. Bleskově si strhla šátek z očí. Snažila se vyndat hadr z úst, ale uzel na látce, co se jí zařezávala do koutků, byl příliš pevný. Jednou rukou to nezvládne.

Zkusila uvolnit i tu druhou, ale při pohledu na své ruce málem znovu upadla do bezvědomí. Zvedla volnou paži před obličej a s úžasem hleděla na zaschlou krev na prstech po vytrhaných nehtech. Celým jejím tělem vibrovala příšerná bolest. O kolik nehtů přišla? Trhal je jeden po druhém.

Pokaždé počkal, až přestane křičet. Na okamžik jí poskytl naději, že už je nebude dál trhat, že už mu to stačilo. A pak vyškubl další. Každý další bolel víc než ten předcházející a její mučitel se při tom rozplýval slastí. Přestal, až když ztratila vědomí.

Vzpomněla si na nůž a pohled jí sklouzl na nohy. Ještě pořád ho měla zabodnutý ve stehně. Je možné, že ho téměř necítila? Avšak ani tato hrůza ji nepřiměla vykřiknout. Jenom sebou prudce trhla, čímž osvobodila i druhou ruku. Vytáhla nůž ze stehna. Vysmekl se jí z třesoucích se prstů a dopadl na podlahu. Vzápětí z rány vytryskl proud krve. Všechny síly soustředila na to, aby zachovala chladnou hlavu. Je sama, má tedy šanci utéct. Podařilo se jí uvolnit i přivázané kotníky a pokusila se postavit. Nešlo to, byla příliš slabá, nohy ji neposlouchaly. Hlava se jí točila. Přehnala to s prášky na spaní, neměla si brát rovnou tři. Nebýt toho, možná by se probrala, když se nad postelí objevil ten muž v masce. Možná by se dokázala ubránit.

Odplazila se ke schodišti a za sebou zanechávala krvavou šmouhu. Zvedla pohled k domovním dveřím. V tomto stavu se k nim nedostane. Rozhlédla se kolem sebe a nakonec se zaměřila na vrata do garáže. Doplazila se k nim na opačný konec místnosti a přitom ztrácela čím dál víc krve. Podařilo se jí vstát a snažila se stisknout tlačítko, kterým se vrata otvírala. Zdálo se, že na něj nedosáhne. A když se jí ho s nadlidským úsilím podařilo zmáčknout, dveře do sklepa se otevřely.

7. listopadu 2016

Dveře v zasedačce se rozlétly, jako by dovnitř vrazila zásahová jednotka. Všichni přítomní otočili hlavu. Očekávali, že se ve dveřích objeví ředitel Otčenáš, který je svolal na poradu. Místo něho tam však stál Marek Wolf. Rozzlobeně se rozhlížel, dokud jeho zrak nepadl na kolegu Karola Luptáka. Zrzavý vyšetřovatel seděl poblíž dveří a jako jediný se neotočil, jako by se bál přitáhnout k sobě pozornost.

Wolf zamířil přímo k němu.

„Pojď ven!“ vyzval ho tónem muže, který chce hospodskou rvačku vyřídit ručně a stručně rovnou na ulici.

Lupták se nervózně rozhlížel kolem sebe. Evidentně se bál, že nesprávnou reakcí v nesprávný čas ztratí respekt svých stoupenců. Nejistě si odkašlal.

„Co potřebuješ?“

„Něco si vysvětlit.“

„Nepočká to?“ Lupták se znovu rozhlédl kolem sebe. „Za chvíli je porada.“

„Bude to jen minuta,“ ujistil ho Wolf.

„Nemůžeme to vyřídit tady?“

Marek na něj výmluvně pohlédl.

Lupták nakonec poslechl a vstal. Wolf nepatřil k lidem, kterým by se odvážil odporovat, a už vůbec ne v takovéto situaci. Někdy si připadal jako jeho dvojče z nepodařené komedie se Schwarzeneggerem a DeVitem. Wolf sice nebyl kulturista, ale přece jen byl vyšší o víc než hlavu. Měl urostlou postavu, zatímco Karol vypadal jako tuctový chlápek po čtyřicítce s výraznými kouty a nepřehlédnutelným náznakem bříška.

Vyšli na chodbu. Lupták za sebou pro jistotu zavřel dveře, protože mu bylo jasné, že jeho kumpáni budou protestovat.

Wolf byl rozzlobený, ale zjevně nechtěl křičet. Než promluvil, počítal v duchu do pěti.

„Proč jsi to udělal?“

Karolovi bylo jasné, že jde o petici proti současnému řediteli.

„Nikdo ho tu nechce, proto…“

„Proč jsi zfalšoval můj podpis?“

„O čem to mluvíš?“ zatvářil se nechápavě Karol

„Jen se nedělej!“ nevěřil mu Wolf. „Je mi jasné, že jsi to byl ty.“

„Nebyl.“

„Neser mě! Mával jsi mi tou peticí před očima. Tvrdil jsi, že je to moje povinnost.“

„A na tom trvám. Je to povinnost vůči týmu, vůči tvým lidem a kolegům,“ pokoušel se sebevědomě kontrovat Karol. „Ale nepodepsal bych to za tebe.“

Marek jen zakroutil hlavou. Evidentně mu to bylo lhostejné, jeho bývalý kamarád stejně ztratil veškerou jeho důvěru. Hlavně po téhle kravině s hloupou peticí. Karol nebyl typ člověka, který by šel proti nadřízenému, i kdyby s ním nebyl spokojený. Jeho motivací bylo raněné ego, neustále ubíjené pocitem vlastního selhání.

Do jejich rozhovoru vpadl ředitel, který se náhle objevil na chodbě a spěchal do zasedačky.

„Pánové, račte mě následovat,“ změřil si oba přísným pohledem. „Čeká nás důležitá porada.“

6. listopadu 2016

Vtom vyšel ze sklepa muž v lyžařské masce. Přivolalo ho skřípění zvedajících se vrat. Jakmile Simona zaslechla zvuk kroků, začala horečně hledat úkryt. Oba spěchali. Muž seběhl ze schodů, zatímco Simona se přitiskla k zemi a pokusila se prosmyknout zvětšující se škvírou, kterou dovnitř pronikalo ranní světlo. Nestihla to. Popadl ji za nohy a surově vtáhl zpátky do garáže. Zoufale se snažila rukama něčeho zachytit, ale bříška prstů se jí pouze odírala o drsnou dlažbu a zasychající rány po vytržených nehtech se zase otevřely.

Simona skončila opět v garáži. Muž stiskl tlačítko a vrata se začala zase zavírat. Všimla si nože ležícího na zemi a pokusila se k němu dolézt po čtyřech. Popadl ji za nohu a pokusil se ji zastavit, ale ona ho kopla druhou nohou do obličeje. Využila jeho chvilkového zaváhání a doplazila se k noži. Konečně ho sevřela v rukou. Chtěla vstát, ale ztratila už příliš mnoho krve. Zatočila se jí hlava a zapotácela se. Nakonec se co nejrychleji odplazila ke zdi a opřela se o ni tváří do místnosti.

Muž se pořád vzpamatovával z úderu. Všimla si, že mu zpod lyžařské masky prosakuje krev. Možná mu zlomila nos. To ji povzbudilo. Chvíli zvažovala další krok. S nožem výhrůžně namířeným na něj se pomalu sunula podél zdi k tlačítku. Stiskla ho a přitom nespouštěla útočníka z očí. Zaváhal, ale věděl, že musí jednat. Vrhl se na ni. Přitiskl ji k zemi a pokoušel se zmocnit nože. Podařilo se mu to a nůž letěl po podlaze až do rohu místnosti mimo jejich dosah. Strhla mu masku z obličeje.

Oba byli v šoku, když se ocitli tváří v tvář. Najednou jí bylo všechno jasné. Vzpamatovala se jako první, sebrala veškerou sílu a silně ho nakopla do rozkroku. Zařval bolestí a vzápětí schytal další ránu. Zatímco se svíjel na zemi, pokusila se ještě jednou o útěk. Vrata garáže už byla úplně otevřená, před sebou viděla příjezdovou cestu a vysokou zeď obklopující pozemek.

Prudce vyrazila, ale zakopla o práh garáže. Zatmělo se jí před očima a všechno kolem ní se zhouplo. Ztráta krve nemohla zůstat bez následků. Dopadla na všechny čtyři. Bolest jí vystřelila z konečků zmučených prstů až do mozku. Ztratila vědomí. Probral ji šustot tlejícího listí, do něhož měla zabořený obličej. Myslí se jí bůhvíproč mihla vzpomínka na manžela, kterému přikázala, aby odmetl příjezdovou cestu. Zase se na její příkazy vykašlal.

Probrala se a oběma rukama se snažila zbavit uzlu, který jí bránil promluvit. Aspoň by volala o pomoc, možná by ji někdo uslyšel. Nakonec se jí uzel podařilo uvolnit, ale z vyschlého hrdla jí vyšel jen nesrozumitelný chrapot, který vzápětí přehlušil jiný zvuk. Její únosce nastartoval motor velkého křovinořezu a mířil s ním rovnou k ní. Začala vyděšeně křičet. Pohled na ostré, rychle se přibližující rotující čepele v ní vyvolal novou vlnu děsivého zmatku. Její zoufalý výkřik navíc přehlušil zvuk brzkého ranního sekání. Strašně toužila odplazit se do bezpečí, ale nakonec si jen rukama chránila obličej, aby v rakvi nevypadala tak odpudivě. Když se do ní zahryzly zuby křovinořezu, kapky její krve postříkaly zažloutlé listy všude kolem.

7. listopadu 2016

Gizela Kulíková byla jako neřízená střela. Všechny její přítelkyně ji nazývaly Stíhačka a přezdívka se na ni hodila i po šedesátce. Před dvěma lety přišla o muže. Dcery ji přemlouvaly, aby prodala byt a přestěhovala se do domova důchodců. Jen nad tím mávla rukou, na starobinec byla přece příliš mladá. Bývalá učitelka už dávno neseděla za katedrou. Vzdělávání nových generací se vzdala někdy po třicáté školské reformě. Interaktivní tabule jí byly cizí, studenti byli čím dál drzejší a jí prostě došla trpělivost. Do školství se vrátit nechtěla. Krátce před důchodem byla prakticky nezaměstnatelná.

Gizela se řídila heslem: když se chce, tak to jde. Díky tomu si našla vlastní cestu. Stala se uklízečkou. Celé dny myla cizí záchody a drhla podlahy, ale večer na ni pokaždé čekal velký čtyřpokojový byt v Ružinově, plný vzpomínek na Vincenta. A pro své dcery byla ochotná udělat cokoli.

Podřadná práce se pro bývalou učitelku stala nejen živobytím, ale i novým koníčkem. Gizela měla radost z toho, že se stává součástí cizích životů. Poznávala nové lidi, kteří se s ní nechtěně dělili o své radosti i starosti. Poznávala je jinak, a možná i lépe než jejich blízcí. Občas se stala svědkem hádek, jindy vyslechla něčí tajemství. Jedna z dcer žila ve Velké Británii, druhá se vdala do Německa a třetí se přestěhovala až za Atlantik, ale přesto na ně vedle velkého bytu plného vzpomínek nedala dopustit. Někdy nedokázala zkrotit svou zvědavou povahu a při uklízení nakoukla hlouběji do šuplat a intimních prostor. Ale ať objevila cokoli, nechala si všechno pro sebe. Občas objevila neuvěřitelné pikantnosti. Pracovala pro rodiny s malými dětmi, uklízela byty pracujících mladíků, kteří byli i po třicítce bez manželky. Ale nejvíc času trávila u Fábryových. V rodině bohatého plastického chirurga žily dvě už dospělé děti neboli dva zmetci, jak Gizela Nikolu a Teodora žertem nazývala. Domnívala se, že u nich rodiče tak trochu zanedbali výchovu, a chystala se to napravit. Znovu v sobě objevila zapomenutou učitelku.

Toho rána se však neprobudila do nejlepšího dne. Pobolívala ji záda. Věděla, že pro ni bude obtížné vyškrábat se do kopce od zastávky trolejbusu k luxusní vile pod Slavínem, natož vydrhnout podlahy v celém domě. Pokoušela se zavolat panu Fábrymu a oznámit mu, že nepřijde, ale nezvedal telefon. Nezbylo jí tedy nic jiného než splnit své povinnosti. Nemohla se dočkat, kdy už konečně dorazí do prázdného přízemí domu a odpočine si. Jenže oba sourozenci seděli u barového pultu u kuchyňské linky. A nějak divně na ni koukali. Jako by si na pomocnici v domácnosti pořád nezvykli. Bavili se šeptem, ale jakmile ji spatřili, zmlkli.

„Co se vám stalo, děti?“ lekla se Gizela. Všimla si, že Teodor vypadá ještě hůř než obvykle. Řídké vlasy měl mastné, pod očima se mu rýsovaly tmavé kruhy a snědá tvář mu zjevně zbledla.

„Vypadáte, jako byste viděli smrt.“

Nikola, štíhlá odbarvená blondýnka s hustým tmavým obočím, vypadala, jako by měla nos, rty i uši na malém kulatém obličeji o číslo větší. Vstala a vyšla jí v ústrety. Rychle nasadila úsměv, kterým si dokázala získat i ty největší bručouny.

„Co by se mělo stát, paní Kulíková?“ Vtom si uvědomila, že má přece jen novinu, o niž se může podělit. „Samé dobré věci.“ Obřadně zvedla levou ruku a pyšně ukázala prsten. „Jsem zasnoubená.“

Gizela uchopila její tenoučké prstíky a přitáhla si ji blíž.

„Nepovídej!“ Všimla si, že Teodor se mezitím vytratil do patra. „Ten tvůj bratr nemá žádné vychování.“

„On jenom… neměl dobrou noc.“

Uklízečka si povzdechla.

„To ani já, holčičko.“

„A co se stalo vám?“

„Trápí mě moje staré kosti.“ Gizela si přejela rukou po bolavých zádech.

„Neměla jste sem chodit.“

„Když mně to nedá.“ Kulíková přešla ke kuchyňské lince. „Co byste si beze mě počali?“

„No právě!“

Nikola byla ráda, že jejich uklízečka zapomněla na své zvědavé otázky. Ještě by se jí ráda zbavila. „Paní Kulíková, jestli mě nepotřebujete, půjdu zkontrolovat bratra.“

Gizela jen přikývla. Zamrzelo ji, že jí Nikola nenabídla pomoc. Vzápětí se pustila do práce, protože při práci ani ta bolest není tak velká. Vytáhla z kumbálu mop a hadr, ale nikde nemohla najít kýbl. Napadlo ji, že ve sklepě určitě nějaký najde.

Jakmile rozsvítila, už ze schodů si všimla šmouh. Netušila, že jde o krev. Ta zaschla a ztmavla. Barva připomínala něco mezi kečupem a čokoládou. Gizela se domnívala, že je to bláto. Zanadávala, že to bude muset uklidit, a bezradně se dívala na skvrny táhnoucí se k zavřeným garážovým vratům.

Otevřela dveře do garáže. Při pohledu na tu hrůzu málem omdlela. Zděšeně vykřikla.

7. listopadu 2016

Lupták a Wolf se vrátili do zasedačky. Vzápětí vešel dovnitř i ředitel Otčenáš a postavil se před své lidi. Všichni na něj upírali zkoumavé pohledy. Ve tváři se mu nezračila žádná známka hněvu, zlost si nechal pro sebe. Navenek zachoval kamennou tvář. Podřízené zaskočila jeho chladnokrevnost. I on si je taky přeměřoval. Evidentně si užíval pocit nejistoty, který v nich vyvolával. Ta se každou vteřinou prohlubovala.

Uběhly možná tři minuty, ale on neřekl ani slovo. I ostatní mlčeli, nikdo se neodvážil položit nahlas otázku, která visela ve vzduchu. Co bude dál?

Ozvalo se zaklepání a do zasedačky vešla ředitelova asistentka Romana. Světlehnědé vlasy měla stažené do pevného copu, který se pohupoval ze strany na stranu v rytmu klapajících podpatků. Nesla štos papírů, který podala šéfovi.

„Rovnou to rozdej,“ přikázal jí.

„Komu?“ nasadila nechápavý pohled a zkřivila rty blýskající se leskem.

„Všem.“

Dál na něj překvapeně hleděla. Otčenáš nebyl její první šéf, ale i když spolu nepracovali dlouho, věděla, že jeho rozhodnutí nesmí zpochybňovat. Určitě ne před ostatními.

„Co to je?“ zeptal se kriminalista Vanek, když dostal hlavičkový papír.

„Žádost o přeložení,“ ozvala se vyšetřovatelka Horváthová, žena s chlapeckým účesem a hranatou postavou.

„Cože?“ málem vyjekla kriminalistická psycholožka Siváková a tázavě se podívala na Luptáka. Ale ten nervózně studoval svůj papír a nezvedal od něj oči.

„Co to má znamenat?“ zvedl se kriminalista Beňovič. „To máme jako výpověď?“

Otčenáš začal přecházet po místnosti.

„Všechno vám vysvětlím. Dostala se ke mně petice požadující moje odvolání, podepsaná všemi zaměstnanci mého oddělení. Všemi, jak tu sedíte.“

Členové oddělení vyšetřování se na něj napjatě podívali. „Konzultoval jsem to s ministrem a ten je s výsledky oddělení od mého nástupu spokojený, takže já ve funkci zůstávám,“ pokračoval ředitel. „Ale dohodli jsme se, že by nebylo fér držet tu lidi, kteří pode mnou pracovat nechtějí.“

Richard obešel celou místnost a zastavil na místě, kde začal.

„Proto máte jedinečnou šanci odejít. Podepíšu každou žádost o přeložení, která se mi dostane na stůl. Dobře to zvažte. Máte čas na rozmyšlenou do konce tohoto týdne. Potom bych se rád pohnul dál a pracoval s týmem lidí, kteří tu chtějí pracovat.“

„To nemyslí vážně,“ zabručel Lupták potichu.

„Myslím,“ promptně zareagoval ředitel. „Dávám vám jen možnost volby. Dokážu pochopit, že pro mě nechcete pracovat, jenže já z funkce neodcházím.“

„Napíšete mi taky doporučující dopis?“ zvedl ruku Beňovič.

Ostatní se zasmáli.

„Ještě jednou zdůrazňuju, abyste si dobře rozmysleli, jestli chcete zůstat,“ řekl nakonec Otčenáš.

V tom okamžiku se členům oddělení rozezněly telefony. Některým přišla hromadná zpráva, jiní měli hovor.

„Co jsem říkal o mobilech na poradách? Říká tu někomu něco termín tichý režim? Já jsem technický analfabet, ale umím si to nastavit,“ rozohnil se ředitel.

„Pane majore,“ vstal kapitán Wolf, který právě ukončil hovor, „musíme jít, máme nový naléhavý případ.“

„O co jde?“ Otčenáš překvapeně zvedl obočí.

„V domě pod Slavínem našli mrtvou ženu,“ odpověděl Marek.

„Jděte.“

Určil do terénu ještě další členy týmu. „Zatím jsem skončil. Práce je na prvním místě,“ udělal tečku za poradou Otčenáš.

Kapitán Wolf nastartoval auto a vůbec si nevšiml Petry Sivákové, která mu v poslední chvíli vběhla do cesty, takže do ní málem nacouval.

Zaklepala na okénko a potom otevřela dveře u spolujezdce.

„Můžu se s tebou svézt?“

„Naskoč,“ pokynul jí.

V autě si narovnávala tmavěmodrou sukni, jejíž barva ani trochu neladila s květovanou halenkou nařasenou na prsou, a už vůbec ne s flísovou bundou. Toto oblečení však bylo v souladu s Petřinou představou o vhodném pracovním úboru, hlavně proto, že dostatečně zahalovalo. Image nevinné postavičky z telenovel devadesátých let dotvářely světlehnědé vlasy sepnuté sponou. Vypadala jako seriálová hrdinka, která se v předposledním dílu promění z šedé myšky v krasavici, což ovšem u téhle osůbky ani omylem nehrozilo.

Venku mrholilo a dešťové kapky si otevřenými dveřmi našly cestu na sedadlo. Psycholožka zapnula topení.

Wolf, zvyklý na mnohem chladnější počasí, vzápětí snížil nastavenou teplotu. Od ředitelství ve Starém Mestě neměli k místu činu pod Slavínem daleko. Zamířil na nábřeží Vajanského a pod mostem SNP odbočil zpátky do města. Obloukem se tak vyhnul centru.

„Proč ses vypravila do terénu?“ zeptal se psycholožky.

„Nemůžu snad?“ otočila se k němu Siváková.

„V pohodě. Já jen že na místo činu obvykle nechodíš.“

„Tak to už bylo načase, ne?“ upřela pohled na Markovy ruce na volantu. „Co si myslíš o tom Otčenášovu výstupu?“

„Nechci se o tom bavit, určitě ne teď,“ zamračil se Wolf.

Siváková se na chvíli odmlčela a usilovně předstírala, že sleduje cestu. Na Hodžově náměstí zastavili na křižovatce. Foukal silný vítr a lidé se schovávali, kde mohli, nebo s třepetajícími se deštníky nad hlavou spěchali přes náměstí. Před branami prezidentského paláce postávali promrzlí turisti. Zvedali mobily na tyčích a hledali optimální úhel na zvěčnění magického okamžiku podzimního výletu.

Wolf odbočil na Palisády a odtud zamířil do kopce. Siváková ve snaze neporušit tichý režim otevřela přihrádku v palubní desce a přehrabovala se v ní. „Nemáš žvýkačku?“ zeptala se Wolfa.

„Pokud tam nějakou najdeš, určitě si na ní vylámeš zuby,“ varoval ji Marek.

„Tak mi aspoň řekni, co se stalo mezi tebou a Karolem,“ zavrtěla se nervózně Petra.

„Tak proto ses ke mně vetřela?“ Wolf konečně pochopil úmysl své kolegyně, která mu nečekaně nasedla do auta. „Pokud jsi to chtěla probírat, měla jsi zůstat na ředitelství. Karol by ti určitě pověděl víc.“

„Hned po poradě se zavřel v kanceláři,“ zavrtěla Simona hlavou. „Já chci jen vědět, proč jsi ho přede všemi vytáhl ven ze zasedačky. Nezdálo se mi to vhodné.“

„To si měl rozmyslet předtím, než se v pátek ožral a vyváděl kraviny.“

Marek v tu chvíli neměl na takové žvásty náladu. Nakonec mu to nedalo a přece jen si uštěpačně ulevil: „Už chápu, proč radši nepije. Když si přihne, je z něho úplně jiný člověk. Hlavně neměl falšovat můj podpis.“

„Proč si myslíš, že to udělal on?“ vytřeštila na něj oči Siváková.

„Ty jsi viděla, kdo to za mě podepsal?“

Psycholožka se zarazila.

„To ne, ale ten papír tam celou dobu ležel na stole. Mohl to udělat kdokoli potom, co jsi odešel.“

„Jsem si jistý, že to byl on,“ prohlásil Wolf přesvědčeně. „Mával mi tou peticí před ksichtem. Dal mi vyžrat, že jsem zrádce, když ji nepodepíšu.“

„Nemyslím si, že to byl Karol.“

Marek se na ni podíval.

„Tak teda kdo?“

Siváková mlčela.

„No vidíš.“

„Já si jenom nemyslím, že by toho byl Karol schopný.“

„Neviděla jsi, jak se choval? Alkohol mu stoupl do hlavy a zatemnil mu rozum.“

Petra se nervózně kousla do spodního rtu.

„A co by na tom bylo tak strašného, kdyby tě podepsal? O jeden podpis víc nebo míň, to je jedno. Kromě toho Otčenáš se stejně zařídil podle sebe a nic z toho nebude.“

„O jeden podpis víc nebo míň?“ Wolf prudce zabrzdil, protože málem nestihl odbočit do správné ulice. Radši se soustředil na čísla domů. Podle lokality pod Slavínem a jejích luxusních vil obehnaných vysokými zdmi mu bylo jasné, že vražda, kterou má vyšetřovat, se odehrála v zámožnější rodině. Zaparkoval na chodníku za jediným policejním autem, co tam stálo. Patřilo kolegům z terénu, které poslali zkontrolovat situaci. Domníval se, že z kriminálky tam byli první. Až později zjistil, že ostatní parkují z druhé strany, protože vila stála mezi dvěma ulicemi a byla přístupná z obou stran.

Siváková byla připravená vyrazit, ale Wolf ji zastavil.

„Jestli to chceš dál řešit, zůstaň radši v autě. Já tu mám práci.“

„Už budu zticha,“ slíbila mu. „Opravdu jsem s tebou nejela jenom ze zvědavosti.“

Tělo rozervané na cáry. Pohled, který vyděsil Gizelu Kulíkovou na smrt. Uklízečka zalapala po dechu, když za otevřenými garážovými vraty spatřila v předzahrádce scénu jako vystřiženou z hororového filmu. Žena, která tam celá zkrvavená ležela, měla poškozenou hlavu, pravou ruku a část trupu, ale podle hubených žilnatých nohou Gizela hned věděla, že to je paní Fábryová. Hlasitě vykřikla, otočila se o sto osmdesát stupňů a tak rychle, jak dokázala, pádila ke schodům vedoucím ze suterénu. Těsně přede dveřmi zalapala po dechu. Zatočila se jí hlava. Zhroutila se na schody a málem se po nich skutálela nazpět. Naštěstí se stihla zachytit kliky. Ale jen co překročila práh, padla na kolena. Věděla, že je zle. Srdce jí bušilo, ucítila pálení na prsou a vzápětí jí do levé ruky vystřelila prudká bolest.

„Děti!“ vykřikla z posledních sil.

Už ležela na zemi, když z patra přiběhli oba sourozenci.

„Co se stalo, paní Kulíková?“ Nikola se polekaně sklonila k uklízečce.

„Volejte záchranku, mám infarkt,“ oznámila jim docela pragmaticky, i když byla pořád v šoku.

Nikola málem nadskočila a strčila do bratra, aby ho přiměla jednat. Ten z kapsy nemotorně vytáhl mobil a vyťukal trojciferné číslo první pomoci. Vzápětí ho však podal sestře.

„Vaše máma,“ zasténala Gizela.

Nikola ji v tu chvíli vůbec nevnímala, jenom nadiktovala adresu dispečerce na druhém konci linky. Zato Teodor nebyl jako obvykle schopen činu. Ani se nesklonil k uklízečce, jenom tam stál a beze slova na ni vyjeveně zíral. Jeho nepřítomný pohled Gizelu opravdu vyděsil.

Po vstupu na pozemek skrývající se za třímetrovou zdí začal Wolfův mozek pracovat na plné obrátky. Siváková vykročila po chodníčku z kamenných dlaždic ke vchodu do honosné patrové vily, zatímco kapitán zkoumal bránu a hledal známky poškození. Obhlídku uzavřel s tím, že pokoušel-li se vetřelec dostat dovnitř zvenku, musel přelézt zeď, což mohlo skončit přinejlepším vyvrtnutým kotníkem.

Rozhlédl se po pozemku. Vila stála v kopci a ze všech stran ji obklopovala zahrada. Půda byla mokrá po nedávném dešti a pokrývalo ji listí opadané z vysazených nízkých javorů. Kromě nich v okolí rostly jen stálezelené keříky lemující zeď. Zvenku byla obdélníková budova natřená na bílo, v patře ji zdobila velká francouzská okna a zespodu kamenný obklad sahající těsně pod dolní okenice.

Psycholožka Siváková se mezitím pozdravila s uniformovaným policistou, který střežil vstup do domu. Marek se ihned připojil k ostatním policistům.

„Co tomu říkáte, kapitáne Wolfe,“ oslovil ho podporučík Révai, „to nám ten pracovní týden hezky začíná, že?“

„To já zatím netuším,“ odpověděl Marek, zatímco pohledem dál zkoumal okolí. „Co mi povíš ty?“

„No je to masakr. Jenom jedna mrtvá, ale doslova posekaná křovinořezem,“ zachechtal se Révai.

„Prosím?“ nechápala Siváková.

„Někdo na ni použil křovinořez, a nejen jednou. Pořádně se na ní vyřádil, však to uvidíte sami.“

Petra se zhrozila. Nejraději by Wolfovi oznámila, že na něj počká v autě, ale hrdost a pracovní čest jí to nedovolily.

„Kde je teď?“ vyptával se Marek.

Révai ukázal za dům.

„Ten domeček má vzadu ještě výjezdovou cestu. Půjdete po chodníku, co se stáčí dolů z kopce. Tam najdete ostatní. Já jenom vychytal prémiovou úlohu hlídacího psa.“

„Vyměníme se?“ navrhla Petra policistovi napůl žertem.

Révai okamžitě sáhl po služební vysílačce, jako by chtěl využít její nabídky, ale Wolf ho zastavil.

„Nechce se ti, co?“ podíval se zkoumavě na kolegyni.

Přestože se při pomyšlení na ženu zavražděnou křovinořezem pokaždé otřásla, nasadila kamennou tvář.

„Jenom žertuju. Proč bych sem jinak jezdila?“

Na příjezdové cestě už na ně čekali ostatní kolegové, kteří na policejním ředitelství zanechali nevyplněné žádosti o přeložení na jiné oddělení a vyrazili do terénu. Jediný, kdo k nim nepatřil, byl soudní lékař Emil Bosák. Ten už měl na rukou latexové rukavice a prohlížel mrtvolu.

Petra nejdřív nechtěla nic vidět, ale oči jí pokaždé samovolně zabloudily ke zmasakrovanému tělu oběti. Myslela, že stejně rychle odvrátí zrak, ale strašný obrázek rozsekané ženy měl i na ni hypnotizující účinek. Ostré kmitající nože rozsekaly všechno, co jim přišlo do cesty, i když stroj byl určen na tenčí větve. Zdeformovaným tělem neprošly úplně, ale rozsekaly ho na fašírku.

„Masakr, co?“ pokýval hlavou kriminalista Vanek, muž s výraznými lícními kostmi a propadlými tvářemi. Velký fanoušek metalu se oblékal pouze do černé a byl tajným uctívačem krve. Na místě činu, kde jí bylo habaděj, jen těžko skrýval nadšení v hlase.

Petra znala vraždy jenom z fotografií. Živý pohled na zohyzděnou mrtvolu byl stokrát horší. Marně se snažila vypadat statečně.

Wolf si všiml, že zbledla, i když bledost byla přirozenou barvou její pokožky. „Jsi v pořádku?“ zeptal se.

Mlčky přikývla a naprázdno polkla. Vyschlo jí v krku. Potřebovala se napít, ale nechtěla být nikomu na obtíž.

Odpověď Marka uklidnila a on se mohl dál věnovat svým povinnostem.

„Co víme o oběti?“ obrátil se na vyšetřovatele Vanka.

„Jmenovala se Simona Fábryová, bylo jí padesát jedna let, vdaná, dvě děti, adoptivní. Vedla redakci nějakého webového portálu pro ženy, můžu zjistit název, víc zatím nevíme.“

„Kdo ji našel?“ pokračoval Wolf.

„Uklízečka, když si šla pro kýbl do sklepa.“

„Kde je teď?“

„Odvezla ji sanitka.“ Vanek se podíval na hodinky. „Těsně předtím, než jste dorazili.“

„Jí se taky něco stalo?“ polekala se Siváková.

„Infarkt,“ opáčil pohotově kriminalista. „Nezvládla to. Zdravotníci s ní spěchali do nemocnice, prý je v kritickém stavu.“

„Řekla aspoň něco?“ Wolf nerad vyšetřoval bez klíčového svědka. Ještě víc ho naštvalo, že o něj může snadno přijít.

„Nebyl čas, záchranáři nás k ní nepustili. Podle mě byla stejně mimo. Mumlala něco, jako že ji ten hrozný syn přivede do hrobu. Jenomže má samé dcery. Asi jí přeskočilo,“ zaťukal si Vanek na čelo.

„Ani se nedivím, takové trauma nadělá s lidskou psychikou hrozné věci,“ projevila Petra potlačovaný soucit se starou ženou, která objevila mrtvolu.

„Nemusela mluvit o vlastním synovi,“ zamumlal Wolf a otočil se k domu. „Rodina je v domě?“

Zdálo se mu, že v okně zahlédl pár očí sledující dění na zahradě. Mladík se však bleskurychle stáhl dovnitř.

„Jsou tam jenom děti. Bratr a sestra, je s nimi Pišťálek,“ horlivě hlásil Vanek.

„Co otec?“

„Zmizel,“ odpověděl Vanek.

Lakonická odpověď Wolfovi nestačila.

„Jak to, zmizel?“

„V domě není. Nebyl tu ani ve chvíli, když našli jeho ženu mrtvou. Děti mu zkoušely volat, ale má vypnutý telefon.“

Marek svraštil čelo a podíval se na Petru.

„Ty myslíš, že to byl on?“ svraštila zvědavě čelo i psycholožka.

„Jeho žena je mrtvá, ale on tu není a nebere telefon.“

Wolf zamířil k soudnímu lékaři, který právě dokončil prohlídku těla.

„Známe příčinu smrti?“

Doktor Bosák si stahoval latexové rukavice.

„Na to nepotřebuju ani diplom z medicíny. Vnitřní orgány skončily v trávě a vražednou zbraň vám vrah naservíroval jako na stříbrném podnose,“ ukázal na mohutný křovinořez. Na jeho čepelích pořád zasychala krev. „Něco takového se v běžné praxi nevidí.“

Wolf si šel prohlédnout vražedný nástroj a zároveň ověřit, zda technici odebrali potřebné vzorky i ze stroje.

„Víme, jak se to stalo?“ zeptal se, když se vrátil.

Soudní lékař si mezitím začal balit kufřík.

„Žena se pravděpodobně plazila po zemi, když ji poprvé zasáhl. Jinak by to jako první odnesly nohy, a ne trup. Ležela na břiše, pak se obrátila a snažila se chránit si obličej. Napodruhé jí zranil ruku a hlavu. Smrt přišla poměrně rychle s třetím zásahem.“

„Aspoň jedna dobrá zpráva,“ ozvala se Siváková.

„Sama smrt není na celém činu to nejzajímavější,“ vytáhl nový trumf doktor Bosák. „Zatím neznám podrobnosti, ale vypadá to tak, že vrah tu ženu před smrtí podrobil rozsáhlému mučení.“

„Mučení?“ Petra polkla naprázdno.

„Například jí vytrhal nehty z lůžek.“ Soudní lékař ukázal na ženinu ruku.

Wolf zastavil muže, kteří už chystali tělo k převozu. Vyžádal si od Bosáka rukavici, aby si mohl sám lépe prohlédnout mrtvolu. Přidřepl si k nepoškozené dlani a otočil ji, aby si mohl prohlédnout nehty. Na ruce však zůstaly jenom rány, které samy o sobě vypovídaly o bolesti, kterou ta nešťastnice prožila.

„Proč to asi dělal?“

Tázavě na Sivákovou pohlédl. Jeho otázka zaskočila. Jak od ní může žádat expertízu na místě činu?

„V případě mučení lze předpokládat sklony k sadismu nebo…“ vykoktala nejistě.

„Anebo vrah potřeboval něco zjistit,“ skočil jí do řeči agilní kriminalista Vanek.

„Prohlídka domu už probíhá?“ zeptal se Wolf.

„Přijde na řadu, až to doděláme venku,“ odpověděl kriminalista.

Petra se kousala do rtů. Většinou kolegům zazlívala, když nedali na její slova, nebo jí dokonce neposkytli prostor k vyjádření. Tentokrát to zbabrala sama.

„Co by například potřeboval vrah zjistit?“ obrátil se Wolf na Vanka.

„Kde skrývají cennosti? Nebo kód k trezoru?“ hádal Vanek.

„Ale ani to nevylučuje možnost, že vrah má sklony k sadismu,“ snažila se psycholožka obhájit své nedomyšlené tvrzení.

„To ukáže vyšetřování,“ prohlásil Marek a vstal. Vytáhl zápisník a zapsal si do něj první poznámky. Podíval se na zjevně rozhozenou Sivákovou.

„Jdeme dovnitř?“

Psycholožka automaticky přikývla. Raději se zúčastní výslechu svědků než prohlídky zmrzačeného těla. Cestou k domu si všimla bezpečnostní kamery. Rozhlédla se kolem sebe. Přece nebyla první, kdo si jí všiml?

„Zdá se, že máme celou vraždu na videu!“ nadšeně sdělila Wolfovi.

„To těžko,“ zasmál se. „To je falešná kamera, slouží jenom k odstrašení zlodějů.“

„Jak to víš?“

„Skutečné kamery jsou nenápadné, tahle je natřená stříbrnou barvou, aby upoutala pozornost. Vsadím se, že je z plastu, lehká jako pírko. Nevedou k ní žádné kabely.“

Siváková se pořád nevzdávala.

„Možná je na baterky,“ zamumlala.

Wolfa tím pobavila ještě víc.

„Jak dlouho podle tebe vydrží nahrávat kamera na baterky?“

Na to už kriminalistická psycholožka neměla odpověď. Radši zmlkla.

Když se stáhla, Wolf najednou znejistěl. Rychle se obrátil na prvního uniformovaného policistu.

„Vidíte tu kameru nade dveřmi? Prozkoumejte ji.“

6. listopadu 2016

Simonino tělo ovládl strach. Ztuhla, když únosce vytáhl kleště a hrozivě se k ní blížil. Zavrtěla se na židli, ale bylo to marné, byla k ní pevně přivázaná. I když měla ústa ucpaná hnusným špinavým hadrem, aspoň v duchu nepřestávala křičet o pomoc. Co jí chce udělat? Jak jí ublíží? Ať to bude cokoli, už v téhle chvíli jí bylo jasné, že to bude obzvlášť bolestivé.

Vtom se zastavil a prohlížel si ji. Hrozivý pohled, sršící zpod lyžařské masky zlobou, ji propaloval jako dravec číhající na kořist. Bude to bolet – tahle myšlenka vířila v Simonině hlavě jako tajfun. Muž před ní poklekl a kleštěmi sevřel nehet na levém ukazováku. Trhla sebou, ale ruku měla znehybněnou. Pokrčila prsty. Násilím je narovnal, nedokázala mu v tom zabránit. Znovu sevřel nehet do čelistí kleští.

Oddaloval ten okamžik, jednou rukou držel kleště a druhou jí narovnával prsty. Navázal s ní oční kontakt. Byl posedlý jejím strachem, toužil se ho nadechnout a naplnit se její bolestí. Simona odvrátila pohled.

Zavřela oči a zatnula zuby do toho prokletého hadru. Vtom to přišlo. Trhl kleštěmi a jejím tělem projela strašná bolest. Byla ohlušující a oslepující. Na chvíli měla pocit, že to nepřežije.

Jakmile bolest trochu vydýchala, mučitel sevřel kleštěmi další nehet. Tentokrát trhl bez zaváhání.

Simoně vyhrkly slzy. Kňučela jako ubohé týrané štěňátko a cítila se stejně bezbranná. Zdálo se jí, že muž se pod maskou usmívá. V duchu mu plivla do tváře. Ne jednou, ale tisíckrát. Hlavou jí prolétla myšlenka, co by mu udělala, kdyby se vysvobodila. Má vůbec ještě nějakou šanci? U třetího nehtu už nevěděla, co si přeje víc. Jestli touží víc po přežití, nebo po smrti…

Pokoušela se odpoutat, myslet na něco jiného. V paměti se jí náhle vynořil obrázek manžela. Kde je? Proč není s ní, když ho nejvíc potřebuje? Skutečně se nevrátil domů? Toužila slyšet jeho hlas, spatřit jeho tvář. Na okamžik se jí zmocnila představa, jak manžel likviduje jejího mučitele a zachraňuje ji. Jejich problém byl najednou nepodstatný. Všechno ostatní bylo nepodstatné. Jen ať přijde a zachrání ji.

Nepřišel ani poté, co ji únosce připravil o čtvrtý nehet. Přestala bolest vnímat, cítila, že omdlí, a nakonec ztratila vědomí úplně.

Když se znovu probrala, už nebyla se svým trýznitelem. Na chvilku v ní vzplála naděje, že je po všem a nastane klid. Ale vzápětí se přesvědčila, že se hodně mýlila. To nejhorší teprve přišlo. Z protější židle se na ni usmíval její muž.

7. listopadu 2016

Jako starší sestra musela být Nikola vždycky ta rozvážnější. Přestože se narodila jen orok dřív než Teodor, omladšího bratra se už odmala pečlivě starala. Neměla to jednoduché. Vyrůstali vdětském domově asamotářský Teodor se často stával terčem posměchu ostatních dětí. Nikola nad ním držela ochrannou ruku. Na rozdíl od bratra se dokázala tvářit statečně itehdy, když měla strach. Dynamika jejich vztahu se nezměnila ani poté, co je adoptovali manželé Fábryovi. Třebaže vposledních měsících spolu už netrávili tolik času jako vdětství, vkrizové situaci se vní pokaždé probudila bratrova ochránkyně. Zejména když viděla, jak její mladší sourozenec trpí.

Teodor zpanikařil, když jim uklízečka sinfarktem oznámila, že jim někdo zavraždil matku. Nedokázal se nadechnout atřásl se jako osika. Při pohledu na něj si Nikola vzpomněla na nehodu zdětství. Jednou si rozbil hlavu na prolézačce. Strašně se rozplakal ane ane přestat. Jenom jí se ho nakonec podařilo uklidnit. Zavolala pomoc adoprovodila ho do nemocnice. Po celou dobu, co mu doktor sešíval ránu, ho držela za ruku. Zvládl to díky ní. Stejně jako mnoho věcí později.

Iteď se ho pokoušela uklidnit azároveň volala záchranku. Od dispečerky dostala pokyny, jak se postarat očlověka sinfarktem.

„Teo, dýchej,“ naléhala na něj. „Musíme pomoct paní Kulíkové.“

„Co mám dělat?“ zmateně přikyvoval bratr.

Společně zvedli uklízečku ze země aopatrně ji položili na sedačku.

„Opřete se aco nejméně se hýbejte!“ přikazovala Nikola matce tří dcer. „Jste alergická na aspirin?“

Gizela si křečovitě tiskla ruku na hruď ajen vrtěla hlavou.

„Teo, dojdi do máminy lékárničky pro aspirin!“ otočila se Nikola na bratra, ale když spatřila jenom třesoucí se nemehlo, rozhodla se dojít pro aspirin sama.

„Pohlídej aspoň paní Kulíkovou.“

Když se vrátila sléky do obýváku, Teodor stál vkoutě srukama zastrčenýma vpodpaží azase se třásl. Gizela seděla na gauči srukou přitisknutou na srdci as nepřítomným výrazem ve tváři. Nikolu však nezajímaly Gizeliny oči. Rychle natočila do sklenice vodu apřinutila uklízečku zapít lék na ředění krve.

Teodor najednou vyrazil do garáže, ale sestra ho včas popadla za ruku astrhla ho zpět.

„Kam se hrneš?“

„Zkontrolovat to tam dole.“

„Zbláznil ses? Nikam nepůjdeš.“

„Pusť mě!“ vykřikl bratr vztekle. „Co když je naživu?“

Sestřin přísný pohled ho umlčel. Podle toho, co řekla uklízečka, jí bylo jasné, že jejich matce už není pomoci.

„Potřebuju, aby ses uklidnil.“

Objal ji aona ho sevřela vnáručí.

Naštěstí záchranka is policisty přijela brzy. Zdravotníci naložili paní Kulíkovou na nosítka. Nedovolila jim, aby jí nasadili kyslíkovou masku. Strhla si ji avykřikla nesmyslnou větu: „Ten hrozný syn mě přivede do hrobu!“

Teodor se na ni zděšeně podíval apotom zmizel zjejího dohledu. Za chvíli už ji vynášeli zdomu.

Policajti se začali vyptávat, co se stalo, ale chlapec nebyl schopný odpovědět.

Ipřed kapitánem Wolfem měl po ruce ochránkyni, která zasáhla, pokud to bylo třeba.

„Naši matku někdo zavraždil. Paní Kulíková ji našla ve sklepě. My jsme se tam nemohli ani podívat.“

Policisté odešli zkontrolovat situaci asourozencům dali na chvíli pokoj. Nikola přemýšlela, jestli má zavolat snoubenci. Vté chvíli by ho nejraději měla vedle sebe místo bratra, ale věděla, že by tím Teodora jen zbytečně rozrušila. Později už ktelefonátu neměla příležitost.

Policisté se vrátili ze sklepa avzápětí zaplavili dům členové vyšetřovatelského týmu. STeodorem mohli jen přihlížet, jak si rozkládají výbavu, natahují si divné návleky arozlézají se po celém domě. Nikola se snažila zachovat klid, ale když neměla nějakou situaci pod kontrolou, zavládla vjejím nitru skutečná panika. Zatímco trochu odpočívala na gauči, Teodor jí zmizel zdohledu. Zbezpečí sestřina pokoje viděl chlapec na příjezdovou cestu, na níž leželo zmasakrované tělo jejich matky. Policisté se ho ani neobtěžovali zakrýt, nechali ho ležet zpustošené azohyzděné, napospas všem zvědavcům. Jiný syn by odvrátil pohled, ale Teodor nespustil zpolicistů vakci oči. Nikola ho záhy začala hledat. Ulevilo se jí, když ho objevila vpokoji.

„Tady jsi.“ Přistoupila koknu av té chvíli iona spatřila hrůzostrašnou scénu krvavé vraždy. Vyjekla, odskočila od okna astrhla bratra ssebou. Právě vté chvíli navázal chlapec oční kontakt svysokým policistou, prohlížejícím si vilu zkoumavým pohledem.

„Co to děláš?“ okřikla ho.

Tentokrát vrhl na Nikolu nekompromisní pohled ata ihned zmlkla.

Nastalo mezi nimi nepříjemné ticho, které přerušil uniformovaný policista.

„Shání vás kapitán Wolf, chtěl by vám položit pár otázek.“

Vobývacím pokoji na ně čekal vysoký policista vtmavých džínách, světlemodré košili akoženkové bundě. Nikola si okamžitě všimla svalů rýsujících se pod oblečením.

„Kapitán Marek Wolf,“ představil se apodal oběma ruku. Potom představil nenápadnou tmavovlásku, která vůbec nevypadala jako jeho kolegyně. „Tohle je kriminalistická psycholožka Petra Siváková. Budeme vyšetřovat smrt vaší matky.“

„Už víte, co se stalo?“ zjišťovala Nikola.

„Neděláme předčasné závěry, ale podle všeho ji někdo držel vzajetí ve sklepě. Zavražděna byla někdy nad ránem vzahradě za domem. Kde jste byli vnoci?“

„Spali jsme,“ odpověděla Nikola jednoznačně.

„Vdomě?“ nedůvěřivě se na ni podíval kapitán Wolf.

„Kde jinde?“ zeptala se dívka nechápavě.

„Máme pokoje vpatře proti sobě. Studujeme na vysoké škole. Tedy… já studuju. Bydlíme pořád urodičů.“

„Nic jste neslyšeli? Křik? Žádné podezřelé zvuky?“

Zavrtěla hlavou.

„Garáž je zvukotěsná. Bratr kdysi hrál na elektrickou kytaru, trénoval tam. Jenom někdy nad ránem jsem zaslechla ten křovinořez. Pomyslela jsem si, že se otec pustil do sekání, protože nemůže spát. Ani jsem se nepodívala na hodinky aspala jsem dál.“

„Avy?“ podíval se Wolf na bratra.

„Mám pokoj na druhé straně,“ vykoktal Teodor.

„Co váš otec? Byl včera doma?“

Nikola přikývla.

„Takže šel spát společně smatkou?“

„Nejspíš ano…“

Vyslýchaná dívka znervózněla. Vytáhla telefon aukázala ho Wolfovi.

„Podívejte. Pokoušela jsem se mu dovolat nejmíň stokrát. Pořád to nebere. Nemá tu ani auto. Nějaký psychopat se nám vloupal do domu, zabil nám mámu aunesl otce.“

„Vjeho vlastním autě?“

Marek se podíval na displej mobilu.

„Nejspíš… Co já vím?“ Nikola se zatvářila bezradně. „Nic jsme neslyšeli, nevíme, jak se to stalo. Promiňte, že jsme to zaspali. Sere nás to víc než vás. Asi se ten hajzl fakt snažil, aby nás nevzbudil.“ Najednou na něj vrhla vyděšený pohled. „Nebo si myslíte, že to udělal náš otec?“

„Nic takového jsem neřekl,“ ohradil se Wolf. „Vyhlásíme po vašem otci pátrání jako po každé nezvěstné osobě. Kdy jste vstali? Co jste dělali ráno po probuzení?“

„Kolem půl deváté, nevím přesně,“ přemýšlela Nikola. „Udělala jsem nám kávu, seděli jsme vkuchyni.“

„Sami dva? Bez rodičů?“