Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Holly Jacksonová

Hra na vraždu

Originally published in English by Farshore, an imprint of HarperCollinsPublishers Ltd, The News Building, 1 London Bridge St, London, SE1 9GF under the title:

KILL JOY
Copyright © 2022 Holly Jackson

Translation © 2024 Karolina Medkova
Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd

The author asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Přeloženo z anglického originálu Kill Joy, vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers roku 2022 v Londýně.

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 9712. publikaci

Překlad Karolina Medková
Odpovědný redaktor Jakub Laxar
Jazyková úprava Veronika Konvalinková
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024

ISBN 978-80-271-7521-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-7520-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-5291-9 (print)

Vážená Celio Bourneová (alias Pipo Fitz-Amobiová),

jste srdečně zvána na večeři u příležitosti oslavy mých 74. narozenin. Dostaví se celá rodina a v mém sídle stráví celý víkend. Očekávám, že se k nám také přidáte. Bude to jistě nezapomenutelný večer.

Místo: sídlo rodiny Remyů na ostrově Joy – jedná se o můj soukromý ostrov u západního pobřeží Skotska. Nezapomeňte, že člun odjíždí z přístaviště na pevnině pouze jednou denně, a to přesně ve 12:00. Plavba trvá 2 hodiny.

(Ale ve skutečnosti se sejdeme jen u Connora doma.)

Kdy: tento víkend (příští sobota v 19:30)

S pozdravem

Reginald Remy

(ale pozvánka je ode mě – Connora)

Pro další podrobnosti prosím otevřete pozvánku.

Ostrov Joy

Hra na vraždu tm

Vaše postava

V této hře o nevyřešené vraždě budete hrát roli:

Celie Bourneové

Jste devětadvacetiletá neteř Reginalda Remyho, hlavy rodiny a majitele řetězce hotelů a kasin v Londýně. Jste sirotek, vaši rodiče zemřeli, když jste byla ještě malá, ale do rodiny Remyů vás nikdy tak úplně nepřijali, ačkoliv se jedná o vaše jediné žijící příbuzné. Jste kvůli tomu zahořklá a také vám vadí, že vám neskutečně bohatý Reginald Remy finančně nikdy nepomohl. V současnosti pracujete v Londýně jako vychovatelka u dobře zajištěné rodiny.

Nápady na kostým

Připravte se skočit v čase zpět do roku 1924 a ponořit se do bouřlivých dvacátých let. Šaty se sníženým pasem budou to pravé ořechové. Doplňte čelenkou a péřovým boa.

Ostrov Joy

Hra na vraždu tm

Další postavy

1.Robert „Bobby“ Remy
– starší syn Reginalda Remyho; hraje jej: Ant Lowe

2.Ralph Remy
– mladší syn Reginalda Remyho; hraje jej: Zach Chen

3.Lizzie Remyová
– manželka Ralpha Remyho; hraje ji: Lauren Gibsonová

4.Humphrey Todd
– majordomus v sídle Remyů; hraje jej: já – Connor Reynolds

5.Dora Kellyová
– kuchařka v sídle Remyů; hraje ji: Cara Wardová

Připravte se na nezapomenutelný večer, během něhož se stanete svědky záhadné vraždy.

Ostrov Joy

Hra na vraždu tm

kapitola 1

Rudá šmouha se jí na palci vpíjela do čar aprohlubní vkůži. Pipa si je prohlížela, jako by se jednalo o labyrint. Kdyby přimhouřila oči, mohla by to být krev. Nebyla to krev, ale kdyby se jí chtělo, dokázala by svoje oči ošálit. Měla na palci Rudé vábení, červenou rtěnku, kterou jí máma vnutila, aby s její pomocí „doladila vzhled dámy zdvacátých let“. Pipa na ni ale neustále zapomínala, atak se nechtěně dotýkala rtů, další šmouhu měla na malíčku. Všude samé krvavé skvrny, jež na její bledé kůži přímo zářily.

Zastavili před domem Reynoldsových. Pipě vždycky připadalo, že ten dům vypadá jako obličej aže na ni jeho okna němě zírají.

„Jsme tady, bramboro,“ oznámil zbytečně táta zpředního sedadla. Otočil se na ni sširokým úsměvem, který mu dělal vrásky včerné kůži anatahoval prošedivělé vousy, co si prý zkoušel na léto, čímž tedy mámu rozhodně nepotěšil. „Užijte si to. Jen si dejte pozor, abyste náhodou neumřeli smíchy.“

Pipa zasténala. Jak dlouho si tuhle větu připravoval? Zach se vedle ní zdvořile zasmál. Zach bydlel kousek od nich, jen čtyři domy od Amobiových, takže se neustále střídali vrodinných autech, když bylo potřeba je někam odvézt nebo je zase někde vyzvednout. Pipa sice už měla svoje auto, protože oslavila sedmnácté narozeniny, ale tenhle víkend bylo zrovna vservisu. Skoro jako by to její táta naplánoval, aby je mohl trápit těmi příšernými vtípky osmrti avraždách.

„Ještě něco?“ odtušila Pipa adala si kolem ramen černé péřové boa. Její paže tak vypadaly ještě bělejší. Pak otevřela dveře, naposledy se na tátu podívala aprotočila oči.

„Ach, kdyby pohledy mohly zabíjet,“ prohlásil teatrálně její otec.

Vždycky měl vrukávu ještě alespoň jeden vtípek. „Fajn, tak ahoj, tati,“ rozloučila se avystoupila. Zach ji napodobil na druhé straně auta, jen panu Amobiovi ještě poděkoval za odvoz.

„Užijte si to!“ zavolal na ně znovu táta. „Myslím to smrtelně vážně!“

Takže ještě jeden. Nejotravnější bylo, že tentokrát se Pipa neubránila, a musela se zasmát.

„Jo, aPipo,“ dodal táta anechal vtipy stranou, „zpátky tě poveze Cařin táta. Kdybys dorazila dřív než my smámou zkina, pusť pesana vyčurat, ano?“

„Jasně.“ Pipa mu zamávala aspolečně se Zachem došli ke dveřím domu. Zach vypadal trochu směšně: červené sportovní sako snámořnicky modrými pruhy, nažehlené bílé kalhoty, černý motýlek ana hlavě slamák, který mu zakrýval rovné tmavé vlasy. Ataky měl malou jmenovku snápisem: Ralph Remy.

„Můžeme, Ralphe?“ zeptala se azmáčkla zvonek. Aještě jednou. Chtěla už to mít za sebou. Jistě, svoje kamarády takhle pohromadě neviděla několik týdnů, amožná že to bude nakonec izábava. Jenže doma na ni čekala práce azábava je přece jen ztráta času. Určitě ale zvládne celkem obstojně předstírat, že si to užívá, apředstírání není lhaní.

„Až po vás, Celio Bourneová,“ usmál se Zach aPipa viděla, jak se těší. Možná že se bude muset snažit předstírat trochu důsledněji, atak si na obličej nasadila široký úsměv.

Dveře jim otevřel Connor, akorát že už tak úplně nevypadal jako Connor Reynolds. Do svých běžně špinavě blonďatých vlasů si aplikoval nějaký barevný vosk, atak je teď měl šedivé aúhledně sčesané dozadu. Oči mu věnčily hnědé klikaté čáry– zjevně nepovedený pokus ovrásky. Na sobě měl černý smoking– nepochybně půjčený od táty– doplněný bílou vestičkou amotýlkem stejné barvy. Přes jednu ruku měl složený plátěný ubrousek.

„Dobrý večer,“ uklonil se jim tak hluboce, až se mu zúčesu oddělilo několik šedých pramenů. „Vítejte vsídle rodiny Remyových. Jsem majordomus Humphrey Todd,“ představil se důležitě.

Ozvalo se zapištění, jak se vchodbě za Connorem objevila Lauren. Oblékla si červené šaty střásněmi, jež se jí otíraly okolena. Klobouček ve tvaru zvonu jí zakrýval téměř všechny zrzavé vlasy akolem krku měla perlový náhrdelník, který klepal ojmenovku Lizzie Remyová. „Je to můj manžel?“ vyjekla natěšeně, přiskotačila až knim anebohého Zacha vtáhla dovnitř do domu.

„Koukám, že všichni jsou ztoho celí pryč,“ prohlásila Pipa anásledovala Connora chodbou.

„No, tak to je dobře, že jsi dorazila, abys nás trochu usadila,“ poškádlil ji.

Pipa nasadila ještě širší úsměv apředstírala ještě usilovněji.

„Rodiče máš doma?“ zeptala se.

„Ne, odjeli na víkend. AJamie je taky pryč. Máme dům jen pro sebe.“

Connorův bratr Jamie byl ošest let starší, ale bydlel doma od chvíle, co odešel zuniverzity. Pipa si pamatovala na dobu, kdy k tomu došlo, jak dusná atmosféra uReynoldsových tehdy panovala ajak kolem sebe všichni chodili po špičkách. Teď už se ztoho stalo jedno ztěch témat, okterých se zkrátka nemluví.

Došli do kuchyně, kam Lauren dotáhla Zacha ateď mu podávala nějaké pití. Byli tu iCara sAntem, oba s identickými sklenicemi sčerveným vínem. To tedy rozhodně zvyšovalo úroveň oproti prapodivným směskám, jež obvykle míchali z alkoholu dostupného v nezabezpečených skříňkách.

„Zdravíčkó, madám Pipo,“ pronesla Cara– její nejlepší kamarádka– spříšerným rádoby dělnickým přízvukem, přitočila se kní azačala si hrát spéřovým boa, které nakonec nechala klesnout zpátky na Pipiny křiklavé smaragdově zelené šaty. Pipa zatoužila po svých lacláčích. „Vskutku vkusné.“

„Ze sekáče,“ odtušila Pipa aprohlédla si Cařin kostým.

Cara na sobě měla trochu pytlovité černé šaty sdlouhou bílou kuchařskou zástěrou. Plavé vlasy si zakryla šedým šátkem. Iona si pomalovala obličej falešnými vráskami, nicméně jí se to podařilo oněco lépe avkusněji než Connorovi. „Kolik má být té tvojí postavě?“ zeptala se Pipa.

„No, je to stařena,“ opáčila Cara, „je jí padesát šest.“

„Vypadáš na osmdesát šest.“

Ant se uchechtl aPipa se konečně otočila ina něj. Znich všech vypadal nejspíš nejpodivněji, byl navlečený do obleku sjemným proužkem, který ale na jeho drobné postavě dost plandal, kněmu přidal lesklou bílou kravatu, černou buřinku anad horní ret si připevnil obří falešný knír.

„Na svobodu ana léto,“ pronesl Ant apozvedl svou sklenici svínem kpřípitku. Když se napil, knír se mu ponořil do tekutiny apak na něm zůstaly viset rudé kapky.

Zmiňovaná svoboda se týkala toho, že všichni už měli za sebou své závěrečné ročníkové zkoušky, byl konec června ajejich šestici se – ačkoliv žili ve stejném městě a chodili na stejnou školu – poprvé po dlouhé době naskytla možnost takhle společně něco podniknout.

„No, tak jo,“ řekla Pipa, „akorát že léto ještě tak úplně nezačalo, zbývá nám ještě měsíc školy. Navíc musíme za chvíli poslat svoje návrhy na MSP.“ Tak dobře, asi by to předstírání potřebovala trochu víc trénovat. Jenže si nemohla pomoct. Když odcházela zdomova, hlodal vní pocit viny, který jí připomínal, že tenhle víkend už měla na tom projektu začít makat, přestože teprve včera složila poslední zkoušku. Přestávky mezi prací Pipě Fitz-Amobiové dvakrát neseděly asvoboda jí až tak osvobozující nepřipadala.

„Nevybrala,“ opáčila Pipa. A to byl právě ten problém.