Recenzovali:

prof. PhDr. Zdeněk Jirásek, CSc.

prof. PhDr. Ivan Jakubec, CSc.

Copyright © Aleš Skřivan, 2022

Cover Illustrations © Žaneta Kortusová, 2022

Cover © Lukáš Tuma, 2022

Photos © Bibliothèque nationale de France, Library of Congress, Museum für Kunst und Gewerbe Hamburg, New York Public Library, Wikimedia Commons, 2022

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-278-0059-9 (print)

ISBN 978-80-278-1147-2 (ePub)

ISBN 978-80-278-1148-9 (mobi)

ISBN 978-80-278-1149-6 (pdf)

OBSAH

Použité zkratky

Úvod

I. Poslední klidná léta

II. Bosenská krize

III. Mezihra

IV. Balkánské války

V. Před katastrofou

Epilog

Bibliografie

Summary

POUŽITÉ ZKRATKY

Ad. Reg. Administrative Registratur

BD British Documents on the Origins of the War 1898–1914

BM Berliner Monatshefte (v letech 1923–1926 pod titulem Die Kriegsschuldfrage, 1927–1929 Die Kriegsschuldfrage/Berliner Monatshefte, 1930–1944 Berliner Monatshefte/ Die Kriegschuldfrage)

BPH Brandenburg-Preuβisches Hausarchiv

BS Balkan Studies

CEH Central European History

DABH Diplomatische Aktenstücke betreffend Bosnien und die Herzegowina. Oktober 1908 bis Juni 1909.

DAEB Diplomatische Aktenstücke betreffend die Ereignisse am Balkan. 13 August 1912 bis 6 November 1913.

DARM Diplomatische Aktenstücke über die Reformaktion in Mazedonien 1902–1906.

DDF Documents diplomatiques français 1871–1914

EEQ East European Quarterly

EG Europäische Gespräche

EHR English Historical Review

F. Fach

GP Die Große Politik der Europäischen Kabinette 1871–1914

GStA-PK Geheimes Staatsarchiv – Preußischer Kulturbezitz, Berlin-Dahlem

HHStA Haus-, Hof- und Staatsarchiv, Wien

HJ Historical Journal

HZ Historische Zeitschrift

IBZI Internationale Beziehungen im Zeitalter des Imperialismus. Dokumente aus den Archiven des Zarismus und der Provisorischen Regierung.

inv. j. inventární jednotka

inv. č. inventární číslo

JCEA Journal of Central European Affairs

JCH Journal of Contemporary History

JMH Journal of Modern History

KSF Kriegsschuldfrage

k. karton

MIÖG Mitteilungen des Instituts für österreichische Geschichtsforschung

MM Militärgeschichtliche Mitteilungen

MÖStA Mitteilungen des Österreichischen Staatsarchivs

MWR Militärwissenschaftliche Rundschau

MZA Moravský zemský archiv, Brno

ÖA Österreich Archiv

ÖAW Österreichische Akademie der Wissenschaften, Sitzungsberichte

ÖUA Österreich-Ungarns Außenpolitik von der Bosnischen Krise 1908 bis zum Kriegsausbruch 1914. Diplomatische Aktenstücke des österreichisch-ungarischen Ministeriums des Äußern.

PA Politisches Archiv

PSQ Political Science Quarterly

Rep. Repositur

RHD Revue dʼhistoire diplomatique

SEER Slavonic and East European Review

SÖOSI Schriftenreihe des Österreichischen Ost- und Südosteuropa-Instituts

SPHA Stenographische Protokolle über die Sitzungen des Hauses der Abgeordneten des Reichrates

SSDR Stenographische Sitzungsprotokolle der Delegation des Reichsrathes

Sten. Ber. Stenographische Berichte über die Verhandlungen des Deutschen Reichstages

VÖOSI Veröffentlichungen des Österreichischen Ost- und Südosteuropa-Instituts

ÚVOD

Spojenectví Rakousko-Uherska a Německa, vzniklé v roce 1879, bývalo současníky a později zčásti i historiky hodnoceno jako podřízenost slabšího partnera silnějšímu. Tento pohled byl a nepochybně je zjednodušením. Aliance středoevropských velmocí existovala téměř čtyři desetiletí a nejednou podstatným způsobem ovlivnila vývoj mezinárodních vztahů. Nelze však říci, že by její povaha a působení byly vždy jednoznačné. Od samého začátku její existence se mezi partnery projevovaly vážné rozpory, determinované a ovlivňované rozdílností některých jejich základních zájmů v oblasti zahraniční politiky. Porážky v letech 1859 a 1866 znamenaly konec rakouského vlivu na Apeninském poloostrově a v Německu, kde se Habsburkové mocensky angažovali po staletí. Porážka Francie a vznik Německého císařství vzaly v metropoli na Dunaji s konečnou platností vítr z plachet těm, kdož pomýšleli na odvetu za rok 1866 a na obnovu vlivu v německém prostoru. Hlavní a v podstatě již poslední významnou oblastí zahraniční politiky Rakousko-Uherska se stal Balkán, kde se však monarchie opakovaně střetávala se zájmy Ruska. Jestliže v první polovině sedmdesátých let 19. století působení tohoto antagonismu oslabovala existence Spolku tří císařů, pak východní krize v letech 1875–1878 ukázala v ostrém světle divergenci zájmů obou velmocí, již neodstranila ani obnova spolupráce „tří východních dvorů“ na počátku osmdesátých let. Vztah Německa k Rusku, po dvě desetiletí určovaný Bismarckovým kursem, ovlivněným snahou udržovat pokud možno dobré vztahy k Petrohradu, byl v mnoha případech rozdílný. To se projevilo v opačné poloze i po pádu „železného kancléře“, kdy tzv. Nový kurs vedl k podstatnému zhoršení vztahu Německa k Rusku, zatímco Vídeň a Petrohrad dospěly roku 1897 k pozoruhodnému dorozumění o balkánských záležitostech, které fungovalo plných deset let. Také vztahy obou partnerů k Francii byly zřetelně odlišné.

Hlavním německým cílem v období Bismarckova kancléřství bylo udržet Francii v mezinárodní izolaci a navzdory dílčím signálům nebylo možné překonat důsledky války v letech 1870–1871 ve vzájemném vztahu Berlína a Paříže. Naproti tomu vztahy mezi Francií a Rakousko-Uherskem byly většinou korektní, ba dokonce přátelské. Podobně rozdílný byl poměr Německa a Rakousko-Uherska k Itálii. Zatímco vztahy mezi Berlínem a Římem je většinou možno označit za uspokojivé, tradiční nevraživost mezi Rakousko-Uherskem a Itálií podpisem smlouvy o Trojspolku nebyla eliminována. Lze vcelku bez nadsázky říci, že se vlastně nikdy v úplnosti nepodařilo odstranit podezřívavost, již vůči sobě tito spojenci chovali. Značné rozdíly postupně vznikly ve vztahu Německa a Rakousko-Uherska k Velké Británii. Poměr Vídně a Londýna byl až do bosenské krize v roce 1908 v podstatě téměř trvale přátelský. Vztah Německa a Velké Británie již od doby Bismarckovy osciloval mezi dvěma krajními póly. Na jedné straně se Berlín několikrát marně pokusil o sblížení s Británií a její pevnější připoutání k Trojspolku. Na druhé straně německá koncese na stavbu Bagdádské dráhy a vzrůst vlivu Němců v Turecku, tempo a rozsah německého námořního zbrojení, konkurence na světových trzích – tyto a další faktory ovlivňovaly vzájemný vztah obou velmocí negativně a v posledních letech před první světovou válkou působily stále silněji.

Základním cílem autora je prezentovat a zhodnotit vývoj a proměny vzájemného vztahu obou centrálních mocností v letech 1906–1914, jejich pozici v koncertu velmocí i úlohu na mezinárodní scéně. Pozornost je zcela záměrně a jednoznačně soustředěna na sféru diplomacie a mezinárodních vztahů. Pokud jde o časové vymezení zkoumaného údobí, rok 1906 byl pojat jako východisko především s ohledem na významné personální změny na politické scéně habsburské monarchie. Zejména nástup barona Aehrenthala do funkce ministra zahraničí byl změnou klíčového významu, ať již vezmeme v úvahu jeho úsilí o upevnění velmocenského postavení monarchie, či pokus chopit se kormidla trojspolkové lodi. První léta Aehrenthalova úřadování (1906–1908) byla relativně klidným údobím, kdy ještě fungovala détente mezi habsburskou monarchií a Ruskem ohledně Balkánu, a Vídeň v dané souvislosti nemusela usilovat o výraznější podporu německého spojence. Klíčovým zlomem, znamenajícím počátek trvalého růstu napětí v mezinárodních vztazích, se stala bosenská anekční krize v letech 1908–1909. Během ní německý kancléř Bülow jednoznačně opustil někdejší bismarckovský kurs vůči rakouské politice na Balkáně a poskytl Rakousko-Uhersku důraznou podporu v jeho sporu s Ruskem a Srbskem. Rusko, oslabené porážkou ve válce s Japonskem i důsledky revoluce v roce 1905, tehdy nemohlo riskovat ozbrojenou konfrontaci a utrpělo diplomatickou porážku, jejíž důsledky měly podstatný vliv nejen na jeho vztah k centrálním mocnostem, ale na celkový vývoj mezinárodních vztahů až do první světové války.

Další fáze, vymezená léty 1909–1912, přinesla ve vztahu Německa a Rakousko-Uherska kolize a především podstatné změny, pokud šlo o limity fungování spojenecké vazby. Nástup Kiderlena-Wächtera do funkce státního sekretáře německého zahraničního úřadu v roce 1910 vedl k závažné změně přístupu Berlína ke spojenci. Nešlo jen o důsledky poněkud jednostranného pokusu dosáhnout zlepšení vztahu k Rusku za postupimské schůzky Viléma II., Mikuláše II. a jejich ministrů. Kiderlen především nebyl ochoten poskytnout podunajské monarchii onen pověstný „bianko šek“ v souvislosti s případnými akcemi na Balkáně a se vší rozhodností usiloval o širší bázi německé zahraniční politiky v rámci velmocenského koncertu, především na základě zlepšení vztahu k Velké Británii. Vídeň oplatila partnerovi svým způsobem stejnou mincí, neboť mu za druhé marocké krize v roce 1911 neposkytla očekávanou diplomatickou podporu a celkem ostentativně dávala najevo, že monarchie nemá v mimoevropských oblastech žádné vitální zájmy.

Důsledky tohoto kursu se měly projevit především v souvislosti s vývojem za balkánských válek (1912–1913), kdy Berlín jednoznačně preferoval spolupráci s Brity před balkánskými zájmy spojence a nebyl příliš ochoten brát na vědomí důsledky oslabování jeho pozice. Kiderlenova smrt na konci roku 1912 však v Německu otevřela cestu k obratu a opětné výraznější podpoře spojence, třebaže nikoli v té míře, již svého času poskytl habsburské monarchii kancléř Bülow. Tlak na Balkáně dal vzniknout hrozbě, že Rakousko-Uhersko bez důrazné podpory Německa ztratí postavení velmoci, či se dokonce v tísni obrátí k Dohodě. Není divu, že za těchto okolností pociťovali v Berlíně hrozbu mezinárodní izolace stále naléhavěji a nechtěli riskovat ztrátu jediného spolehlivého spojence. Proto je také v posledních měsících před vypuknutím první světové války na německé straně zřetelná snaha po upevnění vzájemné vazby. Týž důvod pak Němce po sarajevském atentátu vedl k jednoznačné podpoře habsburské monarchie a prosazování požadavku rázné akce proti Srbsku. Lze tedy říci, že v tomto historicky poměrně krátkém úseku let 1906–1914 vazby Rakousko-Uherska a Německa zdaleka nebyly konstantní a jejich spojenecký vztah prošel několika zčásti podstatně odlišnými vývojovými fázemi. Třebaže ekonomická i vojenská síla jednoznačně předurčovala Německo k dominantní roli, rozhodně nelze říci, že by ji Berlín hrál vždy a za všech okolností. Veden snahou objasnit pozici Rakousko-Uherska se autor snaží hledat a nalézt odpověď na otázku, jaká byla povaha spolupráce centrálních velmocí v jednotlivých vývojových fázích, do jaké míry se v ní projevují důsledky případné závislosti či na druhé straně vzájemných rozporů, ba dokonce rivality.

I. POSLEDNÍ KLIDNÁ LÉTA

1906–1908

Rakousko je těžce nemocné.

Alois Lexa von Aehrenthal

Agenor hrabě Gołuchowski, „ministr císařského a královského domu azahraničí“ – tak zněl jeho plný titul –, dospěl knázoru, že dále nebude snášet neustálé výpady uherských poslanců vdelegacích aostré útoky maďarského tisku, arozhodl se odstoupit. Úsilí císaře Františka JosefaI. odvrátit ministra odjeho záměru azmírnit uherský tlak nebylo úspěšné, atak vpondělí 22.října1906 sedmapadesátiletý polský aristokrat nasvůj úřad rezignoval. Odva dny později byl jeho nástupcem jmenován dosavadní rakousko-uherský velvyslanec vPetrohradě baron Alois Lexa von Aehrenthal.

Agenor Maria Adam hrabě Gołuchowski, rakousko-uherský ministr zahraničí v letech 1895–1906.

Šlo odalší klíčovou personální změnu napolitické scéně habsburské monarchie vroce 1906. Napodzim dospěl kvyvrcholení „vážný pokus zvládnout domácí situaci pomocí mužů, kteří měli představivost“.[1] První vlaštovkou vtomto ohledu byla rezignace šéfa generálního štábu 18.února1906. Šlo bezesporu ozměnu zásadního významu, neboť polní zbrojmistr hrabě Beck-Rzikowsky, vrstevník apřítel Františka Josefa zmládí, vykonával tuto funkci čtvrt století atěšil se neomezené důvěře panovníka. Včervnu vystřídal včele předlitavského kabinetu prince Hohenloheho Max Vladimir von Beck, někdejší učitel apřítel následníka trůnu arcivévody Františka Ferdinanda dʼEste. Nový premiér byl rozhodnut prosadit volební reformu ahodlal zaujmout jednoznačně pevný postoj vůči tlakům zUher. Je otázkou, zda adojaké míry ovlivnil ambiciózní následník nominaci Becka aAehrenthala.[2] Existují názory, že císař neměl lepší možnost než jmenovat právě jeho,[3] dokonce ihrabě Khevenhüller, uváděný jako další možný kandidát,[4] konstatoval, že odpočátku byla jedinou vážně míněnou kandidatura Aehrenthalova.[5] Vmaďarských politických kruzích se ještě uvažovalo onominaci prince Franze Liechtensteina, Aehrenthalova předchůdce vefunkci velvyslance vPetrohradě.[6] Nadruhé straně zcela zřetelný byl vliv arcivévody Františka Ferdinanda najmenování nového náčelníka generálního štábu, jímž se 18.listopadu1906 stal polní podmaršálek Franz Conrad von Hötzendorf.[7] Také skutečnost, že 24.října1906 barona Pitreicha vystřídal včele ministerstva války generál von Schönaich, počítal arcivévoda kesvým úspěchům. „Díky bohu, že Gołuchowski apředevším ten hrozný Pitreich jsou pryč. Jejich nástupci jsou zcela moji muži. Strojlístkem Beck, Aehrenthal, Schönaich se nechá famózně pracovat,“[8] pochvaloval si vdopise Beckovi z20.října1906. Ironií osudu bylo, že vnepříliš vzdálené budoucnosti mělo dojít kpostupnému odcizení vevztahu Františka Ferdinanda kuvedeným osobnostem. Podstatnou roli jistě sehrála skutečnost, že zejména vpřípadě Aehrenthala aConrada šlo ovýrazně silné individuality, které byly sotva ochotny se trvale přizpůsobovat apodřizovat rozkolísané povaze následníka. Pro pozici Františka Ferdinanda rovněž „bylo politováníhodné, že císař sním konzultoval jen výjimečně, což způsobilo, že byl vizolaci“.[9]

Alois Lexa von Aehrenthal, rakousko-uherský ministr zahraničí v letech 1906–1912.

Franz Conrad von Hötzendorf, náčelník generálního štábu rakousko-uherské armády.

Nový šéf navídeňském ministerstvu zahraničí naBallhausplatzu se názory ipředstavami odGołuchowského vmnoha ohledech lišil. Zatímco ten proslul jako tvrdošíjný zastánce statu quo aodpůrce jakýchkoli podstatnějších změn, cílem energického Aehrenthala byla silná konstruktivní zahraniční politika, která by vedla kcelkovému zlepšení mezinárodního postavení monarchie. Nový ministr „byl rozhodnut oživit ochabující prestiž Rakousko-Uherska aopustil politiku statu quo svého předchůdce“.[10] Kdosažení tohoto cíle měly vést reformy nového ministra, které se týkaly jak vídeňské centrály, tak zahraniční služby.[11]

Budova na vídeňském náměstí Ballhausplatz, sídlo rakousko-uherského ministerstva zahraničí.

Rakouský iněmecký tisk nominaci přijal většinou velmi pozitivně.[12] „Povolání svobodného pána von Aehrenthala doúřadu ministra zahraničních věcí bylo přivítáno sradostí všemi přáteli klidné acílevědomé politiky […], je známou skutečností, že svobodný pán von Aehrenthal je věrným stoupencem Trojspolku, ajmenovitě aliance sNěmeckem pro něj znamená pilíř zahraniční politiky monarchie,“[13] psal list Wiener Allgemeine Zeitung. Byly oceňovány profesionální předpoklady nového ministra izkušenosti, které získal jako presidiální šéf zaministra zahraničí Kálnokyho.[14] Podle názoru tisku byla jmenováním „vyřešena krize vnašem zahraničním úřadu, aneváháme říci, že uspokojivým způsobem“.[15]

Baron Aehrenthal byl nepochybně osobností pozoruhodnou avelmi výraznou, ale iznačně rozpornou. Zabosenské krize vletech 1908–1909 přivedl habsburskou monarchii napokraj války, jeho postup vněkterých případech asouvislostech lze sotva ospravedlňovat. Znejednoho důvodu je třeba dát zapravdu názoru, že vroce 1908 uvedl dopohybu procesy audálosti, které vesvých důsledcích znamenaly nezadržitelné směřování kekatastrofě roku 1914.[16] Nadruhé straně můžeme narazit nanázor, nikoli neopodstatněný, že Aehrenthal chtěl světové válce zabránit.[17] Již hodnocení současníků kolísala odnekritického obdivu až popaušální odsuzování. Vdané souvislosti se jeví nezbytným hledat odpověď naotázku, kdo vlastně byl nový ministr zahraničí podunajské monarchie, jaký byl jeho původ, zázemí, dosavadní kariéra azkušenosti iplány vzahraniční politice.

Alois Leopold Johann Baptist baron Lexa von Aehrenthal se narodil 27.září1854[18] naHrubé Skále vČechách jako syn Johanna Baptisty Lexy von Aehrenthala, předáka ústavověrných německých velkostatkářů. Jeho matka byla rozená hraběnka Thun-Hohensteinová. Americký historik Salomon Wank[19] sledoval všedesátých letech aehrenthalovskou stopu včeských archivech aprokázal, že „přinejmenším odposlední čtvrtiny sedmnáctého století byli Aehrenthalovi předkové malí rolníci ařemeslníci, kteří žili vPříbrami aokolí. Byli římskými katolíky atéměř určitě českého původu“.[20] Ministrův předek pražský měšťan Johann Anton Lexa byl nobilitován vroce 1790 císařem LeopoldemII. azískal přídomek „von Aehrenthal“. Dostavu baronského byl povýšen ministrův dědeček Johann Baptist Anton Lexa von Aehrenthal vroce 1828.[21]

Budoucí státník studoval nejprve dva semestry vBonnu, poté pokračoval vprávnických studiích vPraze apoabsolutoriu nastoupil jako neplacený vyslanecký atašé vPaříži. Vroce 1878 byl vyslán nazastupitelství, které Vídeň tradičně řadila mezi nejdůležitější– narakousko-uherské velvyslanectví vPetrohradě, kde působil pět let. Vroce 1883 je povolán naministerstvo doVídně, jeho „učitelem“ se stal tehdejší ministr zahraničí hrabě Gustav Kálnoky. Vroce 1888 se vefunkci legačního rady vrací opět doruské metropole, sníž je svázána podstatná část jeho diplomatické dráhy. Vletech 1895–1899 působil jako vyslanec vBukurešti avroce 1899 se jako velvyslanec vrátil potřetí doPetrohradu, odkud byl posedmi letech působení povolán doúřadu ministra.

Během dlouholetého pobytu vcarské říši si Aehrenthal dobře osvojil znalost ruského jazyka iliteratury a stal se uznávaným odborníkem naruské poměry, ať již šlo oproblémy zoblasti kulturní, politické či hospodářské. Jako velvyslanec „byl velmi oceňován vpolitických kruzích Petrohradu atěšil se přízni adůvěře cara“.[22] Konzervativní přesvědčení jej dovedlo knázoru, že pro zabezpečení stabilní mezinárodní pozice habsburské monarchie je nezbytný co nejlepší aúzký vztah kRusku, a„jako přesvědčený stoupenec legitimního řádu aautority se orientoval nakonzervativní kruhy Ruska, které spatřovaly destruktivní síly jak vrevoluční aktivitě, tak vpanslavismu“.[23] Vtéto souvislosti narážíme narozpor, snímž se Aehrenthal vyrovnal až zasvého působení vúřadě ministra. Je sice vcelku pochopitelné, že „choval sympatie kRusku“, ale sohledem navynikající znalost prostředí, vnitřních problémů icharakteru acílů ruské zahraniční politiky se jeho „přesvědčení jako politika, že společný postup Ruska aRakousko-Uherska je pro obě země nutný avýhodný“,[24] jeví jako obtížně pochopitelný sebeklam. Baron dospěl knázoru, že absolutismus je jedinou formou, jíž je možné efektivně vládnout kolosu carské říše. Avšak jeho představy, že by některé zmetod carismu mohly aměly být uplatněny vRakousko-Uhersku, jistě nesvědčí vjeho prospěch.

Pokud jde ocharakterové rysy aodborné dispozice nového císařova ministra, je vhodné nechat promluvit současníky. Samozřejmě narazíme nadiametrálně odlišná hodnocení, narozdíl oduváženějších soudů historiků, vyslovených sodstupem času. Ostatně již „během jeho života hodnocení jeho zahraniční politiky prudce kolísalo. Najedné straně jí byla vytýkána provokativnost, nadruhé straně slabost“.[25] Nikdo nevyjadřoval pochybnosti ojeho schopnostech diplomata apolitika, „zdálo se, že nový ministr má dostatek potřebné energie, dynamiky asmyslu pro orientaci“,[26] někteří pozorovatelé však brzy postřehli autoritativní přístup Aehrenthala, který nedovoloval svým podřízeným vyjadřovat stanoviska kzahraniční politice. Díky určitým přístupům avlastnostem se ministr vskutku zdál být mužem 18. století „ajeho politické ideály odpovídaly spíše době absolutismu, vníž pouze monarchové ajejich ministři řídili zahraniční vztahy svých zemí“.[27] Rozhodně nebyl impulzivním člověkem, nesnažil se svou politikou nebo vystoupeními získat vliv naveřejnost, přesto, jak konstatoval známý politik Josef Maria Baernreither, „vážností, která jej naplňovala, vyvolával dojem, zesilovaný jeho klidem avěcností“.[28] Vesrovnání sponěkud bezstarostným Gołuchowskim byl Aehrenthal „mužem zcela odlišného ražení“, soudobým pozorovatelům se jevil jako „málomluvný člověk, který přikládá svým slovům zvláštní význam, jenž není vždy identický stím, jak jsou věci chápány– uzavřený, ambiciózní apilný muž, snímž přišly naBallplatz nové metody anový duch“.[29] Vysoké sebevědomí profesionála, který si uvědomuje svou převahu akvalitu, klid, věcnost, úžasná pracovitost asilná vůle, široký okruh znalostí ibohaté zkušenosti– všechny tyto dispozice nechaly „vzniknout příznivému dojmu omuži, který zná své řemeslo […] a může se nasebe spolehnout, očlověku, který si je zcela jist svou věcí“.[30]

Negativní vlastnosti adispozice ministrovy však nelze přehlédnout aponechat stranou. Podle svědectví hraběte Leopolda Berchtolda, který se stal Aehrenthalovým nástupcem vPetrohradu apřevzal pojeho smrti vídeňské ministerstvo, měl baron velmi skeptický vztah klidem, jimž, byť byli zjeho nejužšího okruhu, bezdůvodně nedůvěřoval.[31] Ostatně jak se například ukázalo vsouvislosti sruským ministrem zahraničí hrabětem Izvolským zabosenské krize, neprojevil se jako příliš dobrý znalec lidí. Vdaném ohledu však narazíme inazcela opačná svědectví. Například významný diplomat Julius Szilassy popsal Aehrenthala jako „příjemného šéfa, kterého si mohl přát každý mladý atašé“. Zasamozřejmé považoval, že ministr vyžadoval odsvých podřízených stejné úsilí, jaké vynakládal sám, avpodstatě mu šlo oto „vychovat zkaždého příslušníka svého úřadu dobrého diplomata“.[32]

Kpozitivům lze sotva počítat ministrovu nepružnost, tvrdošíjnost azaujatost, sníž setrvával nasvých stanoviscích. „Pojal-li jednou vůči někomu zášť, uchoval si ji navždy. Dospěl-li knějakému záměru, nikdy odněj neustoupil. Ani vosobních, ani vpolitických otázkách nikdy nezměnil jednou utvořený názor, nevyhýbal se žádnému konfliktu nebo sporu.“[33] Spolupracovníkům patrně nebyl příliš příjemný Aehrenthalův občasný sklon kpřehnanému byrokratickému puntičkářství. Také vlastnost přehlížet skutečnosti, které nevyhovovaly jeho konceptu, občas vyváděla ministrovy podřízené zmíry. Například Berchtold se vPetrohradě nejednou octl mezi dvěma mlýnskými kameny, jež představovala ruská politika acíle jeho šéfa veVídni, atrpce si stěžoval na„hroznou vlastnost Aehrenthala přehlížet ty informace, které se mu nehodí dojeho komplikovaného avratkého politického záměru“.[34]

Některé názory atvrzení je však třeba rozhodně odmítnout. Například stanovisko prince Franze Liechtensteina, rakousko-uherského velvyslance vPetrohradu vletech 1894–1898, že Aehrenthalův postup vůči Rusku byl ovlivněn „lehkomyslnou politikou diktovanou osobní ješitností“,[35] je zrodu povrchních soudů. Podobně je možno hodnotit závěr, že během jednání vBuchlovicích vzáří1908 šlo Aehrenthalovi vprvní řadě oblamáž ruského ministra.[36]

Je spodivem, že vněkterých případech ivelmi zasvěcení pozorovatelé přispěli, pokud šlo oinformace oosobě Aehrenthala, kvytváření vratkých konstrukcí. Například proslulý britský žurnalista Henry Wickham Steed, který jedenáct let působil veVídni jako korespondent londýnských Times,[37] vyslovil závěr, že „Aehrenthal byl český Němec spříměsí židovské krve“,[38] atento původ údajně zajistil ministrovi podporu židovského tisku abank isvobodných zednářů, jejichž velkou část podle něj také tvořili židé.[39]

Novinář Henry Wickham Steed.

Steedův názor byl snejvětší pravděpodobností odrazem působení interpretace, která připisovala Aehrenthalův vliv mimo jiné iministrovu údajnému židovskému původu, což nebylo bez souvislosti sdobovými projevy antisemitismu. Ostatně imnozí ministrovi spoluhráči nascéně velké mezinárodní politiky sdíleli názor britského novináře. Tak například německý kancléř Bülow vesvých Pamětech píše, že „Aehrenthal byl vnukem izraelitského obchodníka obchodníka obilím Lexy zPrahy“.[40] Podobnému názoru dával vpoznámkách naokraji diplomatické korespondence průchod icísař VilémII., kde soblibou hovořil orakouském ministru jako o„Lexovi“. Korunu všemu nasadil ruský ministr zahraničí Alexander Izvolskij, který vnávalu zuřivosti označil Aehrenthala za„špinavého žida“.[41] Poprvní světové válce přešel mýtus oAehrenthalově židovském původu dopublicistiky iodborné literatury,[42] kde se, kupodivu, udržel až došedesátých let. Ještě vroce 1966 publikoval Hans Heilbronner článek Hrabě Aehrenthal aruští židé, ١٩٠٣–٧,[43] vněmž vsouvislosti súdajným židovským původem vysvětloval Aehrenthalovu schopnost chápat situaci židů vRusku apoukazoval najeho „pocit osobní nejistoty jako druhořadého člena rakouské aristokracie“, který podle něj trpěl „vždy přítomným vědomím svého nízkého původu“.[44] Teprve již zmiňovaná studie Salomona Wanka zroku 1969, založená naarchivním výzkumu, přispěla kvyjasnění celé záležitosti.

Pokud jde opozdější hodnocení osobnosti ministra, pravidelně se vnich objevuje jak ocenění, tak místy značně kritická slova. Vcelku můžeme souhlasit snázorem, že „Aehrenthal byl víc než diplomat, schopný obratně aenergicky splnit obtížný úkol. Byl státníkem, který měl přehled vcelé oblasti mezinárodní politiky, nechyběla mu odvaha kiniciativě aodpovědnosti apředevším byl naplněn silnou vírou vevěc své vlasti“.[45] Baron Aehrenthal byl bezesporu prvotřídním diplomatem staré školy, oddaným věci služby státu acísaři, „ctižádostivý, suchý, neobyčejně pilný, bez duchovního vzletu, žádný mistr formy, bezohledný atvrdohlavý vesledování svých cílů, byl připraven kohokoli nechat padnout, jestliže […] se mu to zdálo užitečným“.[46] Pohled badatelů se podruhé světové válce stal ještě ostřejším akritičtějším. Například švédský historik Carlgren zhodnotil Aehrenthala takto: „Neměl žádné oslnivé nadání, nebyl velkým řečníkem ani poutavým vypravěčem. Byl ale rozhodný ačinorodý, při sledování svých cílů vytrvalý avynalézavý. Zdá se, že ho nezatěžovaly úzkostlivost apochyby, byl bezohledný vůči osobám, které mu stály vcestě.“[47]

Vzhledem kuvedeným charakteristikám nepochybně trochu překvapí skutečnost, že se „Aehrenthalovo jasné sebevědomí, jeho odvážná připravenost převzít odpovědnost aneotřesitelná vůle zachovat velmocenské postavení monarchie pojily sjistou melancholickou skepsí ohledně proveditelnosti jeho úkolu“.[48] Vdané souvislosti je patrně třeba si položit otázku, zda adojaké míry inasebevědomého, zkušeného arozhodného ministra zahraničí působil sílící vliv pesimistického názoru nabudoucnost monarchie, který vRakousko-Uhersku bylo možné pozorovat již oddevadesátých let 19. století.[49] Ať tomu bylo vtomto ohledu jakkoli, Aehrenthal nikdy nedal najevo žádné pochybnosti asetrvával „vesvé bezpodmínečné víře vRakousko avesvém úsilí ukázat světu, že je také ještě dosti silné, aby postupovalo samostatně“.[50]

Tvrzení oAehrenthalově nadměrné ješitnosti spolehlivě vyvrací již sama jeho reakce nanominaci, kdy vyjádřil pochybnost, zda je nejvhodnější osobou pro úřad ministra zahraničí, avyslovil obavu, bude-li schopen hrát předpokládanou roli neutrálního prostředníka mezi vládami veVídni aBudapešti.[51] Pofunkci příliš netoužil apovoláním doúřadu byl poněkud zaskočen. Nasklonku svého petrohradského působení se spíše těšil nanávrat doČech apoklidný život vkruhu rodiny, což lze možná vysvětlit tím, že byl dosti uzavřeným člověkem, který nikdy příliš nevyhledával společnost. Stím možná souvisela iskutečnost, že se poměrně velmi pozdě oženil– až vosmačtyřiceti letech vroce 1902, jeho manželkou se stala osedmnáct let mladší hraběnka Paulina Széchényiová, někdejší dvorní dáma arcivévodkyně Isabely. Podle pozdějších vyjádření ministrova syna byl Aehrenthal vPetrohradě sužován zdravotními potížemi, stále se zhoršovala jeho krátkozrakost ačasto se zmiňoval osvém přání vrátit se nasvé statky vČechách avěnovat se pěstování ašlechtění ovoce.[52]

Barona Aehrenthala však napodzim roku 1906 nečekal poklidný život venkovského šlechtice vrodinném kruhu. Jeho povolání doúřadu ministra zahraničí rakousko-uherské monarchie vevropských metropolích „nevyvolalo ani obavy ani překvapení“.[53] VBerlíně sice císař VilémII. projevil formální politování nad odchodem Gołuchowského, ale předchozí působnost Aehrenthalova jej vedla knázoru, že nový ministr přispěje kupevnění aliance mezi Vídní aBerlínem.[54]

„Politikou monarchie je politika kontinuity,“[55] prohlásil Aehrenthal při svém prvním vystoupení před rozpočtovým výborem rakouské delegace[56] 4.prosince1906. Když hovořil okontinuitě, měl nepochybně namysli itrvání, popřípadě posílení velmocenského postavení Rakousko-Uherska.[57] Vtéto souvislosti je třeba odpovědět naotázku, jaké bylo mezinárodní postavení monarchie vdobě ministrova nástupu doúřadu. Stejně jako zajeho předchůdce byla spojenecká smlouva sNěmeckem zroku 1879 základním opěrným bodem zahraniční politiky říše, byť vztah kBerlínu nebyl zcela oproštěn rušivých prvků. Ministr byl odhodlán učinit vše, aby představa, že Rakousko-Uhersko je vmezinárodní politice pouhým satelitem Německa, ztratila jakékoli odůvodnění. Vztah kdalšímu spojenci– Itálii– byl vpodstatě trvale komplikovanou záležitostí. Tento stav se Aehrenthal rozhodl co nejrychleji zlepšit, třebaže věděl, že nadomácí politické scéně bude muset překonat odpor vlivných oponentů. Vztah Vídně aPetrohradu byl vpodstatě stabilizován dohodami zlet 1897 a1903, navíc ministr pro udržení dobrého poměru kRusku mohl využít svých někdejších kontaktů kruské politické špičce[58] iskutečnosti, že pro cara byl „persona gratissima“. Nikoli náhodou vyjádřil Petrohrad uspokojení nad Aehrenthalovým jmenováním.[59] Přesto nemohl baron počítat stím, že se mu podaří prosadit jeho oblíbenou myšlenku obnovy Spolku tří císařů, vazby mezi Ruskem, Rakousko-Uherskem aNěmeckem, která existovala vsedmdesátých resp. osmdesátých letech avycházela zkonzervativně monarchických principů.[60] Ačkoli inásledník trůnu František Ferdinand soudil, že podstatné zlepšení vztahu sRuskem by bylo pro monarchii potřebné, císař tomuto řešení nakloněn nebyl adále sdílel opatrný arezervovaný postoj Gołuchowského vůči Petrohradu. Proto také, když se počátkem listopadu1906 Aehrenthal odjel doruské metropole rozloučit se svými někdejšími hostiteli, nemohl se vnové funkci pokusit uskutečňovat své staré představy aplány. Navíc nový ruský ministr zahraničí– odkvětna jím byl hrabě Alexandr Petrovič Izvolskij– patřil kpředním stoupencům orientace Ruska nazápadní velmoci apomýšlel především nazlepšení vztahu kVelké Británii. Rakouský ministr se vrozhovorech sIzvolským icarem omezil naobecná prohlášení[61] anehodlal diskutovat osvých návrzích zlet 1904 a1906. Během slavnostního oběda vCarském Selu, který car pořádal 9.listopadu naAehrenthalovu počest, se pouze protibritsky orientovaná carevna vyslovila pro obnovu Spolku tří císařů, který označila „zazáruku stability vEvropě“.[62] Izvolskij icar však hostu vysvětlovali, že Rusko nemůže zaujmout vůči balkánským státům, zvláště Srbsku, stejný postoj jako Rakousko-Uhersko avarovali před příliš tvrdým postupem vůči Bělehradu.[63]

Krátce poPetrohradu navštívil rakouský ministr zahraničí iBerlín. Během jednání skancléřem Bülowem 14. a15.listopadu vyslovil pochyby aobavy vsouvislosti sosobou Izvolského, poukázal naješitnost, která nutí ruského ministra vést zdánlivě populární politiku doma inavenek anaBalkáně směřuje kpodřizování základního kursu britským představám.[64] Aehrenthal při těchto rozhovorech konstatoval, že vdané konstelaci je idea obnovy Spolku tří císařů nereálná a„Izvolského, pokud jde ovytvoření důvěrnějších vztahů mezi Ruskem aRakouskem, shledal daleko méně vstřícným, než byl Lamsdorff“.[65] To byl jistě jeden zdůvodů, které jej vedly kzávěru, že je třeba udržet Itálii vTrojspolku.

Ponávratu čekala Aehrenthala nelehká úloha nadomácí politické scéně. Odkonce listopadu1906 doledna1907 zasedaly vrámci obvyklého schématu vBudapešti delegace Říšské rady aUherského sněmu. Ztitulu ministra císařského domu musel předsedat zasedání společné ministerské rady apodílet se nasložitých jednáních ovyrovnání mezi rakouskou auherskou vládou. Pokud šlo ozahraniční politiku, nejdůležitější význam mělo ministrovo vystoupení před rozpočtovým výborem rakouské delegace 4.prosince1906.[66] Aehrenthal informoval poslance osvých nedávných jednáních sBülowem avazbu kBerlínu prezentoval jako základní pilíř zahraniční politiky monarchie.[67] Při této příležitosti projevil jednoznačnou vstřícnost naadresu Itálie. Pokud šlo opolitiku monarchie naBalkáně, vyslovil se vuherské delegaci pro udržení integrity Turecka. Jeho celkové hodnocení mezinárodního postavení říše bylo pozitivní aoptimistické. Aehrenthal prohlásil, že se Vídeň aPetrohrad shodují vnázoru navšechny důležité otázky aje možné očekávat další spolupráci naBalkáně, ale varoval před nadměrným stupňováním požadavků votázce makedonských reforem. Poměr kVelké Británii aFrancii označil za„nejlepší“, dokonce vyslovil politování, že mezi Rakousko-Uherskem aSrbskem neexistují normální obchodní vztahy, avyjádřil naději vezlepšení tohoto stavu.

Situace podunajské monarchie však nebyla tak jednoznačně příznivá, jak nový ministr referoval poslancům. Základní oporou jejího mezinárodního postavení bylo samozřejmě spojenectví sNěmeckem existující odroku 1879. Avšak již vdobě vzniku měli oba partneři vněkterých ohledech dosti odlišné představy ofungování aliance, vzásadě již „pro Andrássyho– později shledáváme, že tento pohled přejali iAehrenthal aBerchtold– aliance poskytovala potřebnou ochranu pro expanzi najihovýchod, kdežto pro Berlín znamenala zajištění navýchodě azápadě. Kesblížení tohoto protichůdného spojení vpodstatě nikdy nedošlo“.[68]

Během působení vúřadě říšského kancléře Bismarck nikdy nezamýšlel podporovat případnou rozhodnější politiku Rakousko-Uherska naBalkáně, který, podle jeho často připomínaného výroku, neměl pro Německo hodnotu „kostí jediného pomořanského mušketýra“, anehodlal přílišnou podporou Vídně riskovat fatální zhoršení vztahu kRusku. Kurs tzv.Weltpolitik, uplatněný Berlínem poodchodu „železného kancléře“ vroce 1890, vedl vprvní fázi kpodstatnému zhoršení vztahu kRusku, odpřelomu století ikVelké Británii. Německé námořní zbrojení, koncese nastavbu Bagdádské dráhy, ekonomická rivalita– to byly hlavní příčiny odcizení mezi Berlínem aLondýnem. Jelikož vztah Německa aFrancie je možno až nadílčí výjimky označit jako trvale nepříznivý, je vcelku pochopitelné, že vBerlíně začali zhruba odpočátku 20.století trpět pocitem mezinárodní izolace. Mohlo by se zdát, že zatéto situace měla pro Německo logicky vzrůst hodnota rakousko-uherského spojence. Ktomu sice nakonec došlo aNěmecko se rozhodlo pro jednoznačnou podporu Vídně, ale poměrně dlouho panovaly vBerlíně značné rozpaky apochyby ospojenecké hodnotě habsburské monarchie. Císař VilémII. reagoval vroce 1898 nazprávy onepříznivé situaci vRakousko-Uhersku výzvou, aby Německo „vybudovalo most kRusku, než bude příliš pozdě“.[69]

Ivprvních letech 20. století zaznamenáváme značnou nejistotu vevzájemných vztazích středoevropských velmocí. Podle některých zpráv ještě vroce 1905 měl německý kancléř Bernhard von Bülow tak velkou nedůvěru vsamotnou budoucí existenci Rakousko-Uherska, že navrhl Rusku, aby Berlín aPetrohrad formulovaly společnou politiku pro případ náhlého rozpadu habsburské monarchie.[70]

Marocká krize vroce 1905 amezinárodní konference omarocké otázce, která probíhala od16.ledna1906 vešpanělském Algecirasu,[71] zvýraznila rostoucí izolaci Německa namezinárodní scéně asoučasně představila Rakousko-Uhersko jako jediného věrného spojence Berlína, byť jeho role byla poněkud nevýrazná askromná.[72] VeVídni chápali rostoucí izolaci Německa jako nebezpečný prvek, proto se také rakouská diplomacie pokusila přispět kezmírnění německých stanovisek nakonferenci asehrát roli prostředníka.[73] Třebaže algeciraská konference jednala ootázce vlivu velmocí, především Francie aNěmecka, vseveroafrickém Maroku, vnejednom ohledu představuje důležitý mezník vevývoji konstelace sil naevropském kontinentě. Francie se díky Srdečné dohodě zroku 1904 mohla opřít opodporu Velké Británie, najejí straně přirozeně stálo spojenecké Rusko, sekundovala jí iItálie, která nebrala příliš ohled nazájmy partnera zTrojspolku. Je proto vcelku logické, že zatěchto okolností dosáhla Paříž úspěchu. Naproti tomu Německo, podpořené pouze Rakousko-Uherskem, se neodhodlalo kráznějšímu postupu autrpělo nesporný diplomatický neúspěch. Nerozhodné vystupování německých diplomatů vAlgecirasu dokonce místy vyvolávalo pochyby zástupců ostatních velmocí ohledně skutečných cílů Berlína.[74] Britští afrancouzští politici si většinou plně uvědomovali závažnost výsledků konference, nikoli náhodou sir Eyre Crowe vesvém proslulém memorandu z1.ledna1907 srovnal význam Algecirasu sfašodskou krizí aprohlásil, že byla ohrožena evropská rovnováha.[75] Britové jasně avčas pochopili dimenzi významu konference, bez jejich pomoci by museli Francouzi před Němci kapitulovat, což nakonec mohlo vyústit celkovou změnou evropské konstelace.

Marocký vyslanec ve Španělsku El Hadž el Mokri podepisuje smlouvu na konferenci v Algecirasu 7. dubna 1906.

Jednání vAlgecirasu jasně prokázala vevztazích Německa kRusku aVelké Británii takovou míru odcizení, že Berlín vnejbližší době sotva mohl počítat spřípadnou, třeba jen dílčí spoluprací stěmito velmocemi. Pod vlivem uvedených okolností Německo nakonec opustilo bismarckovskou linii limitované podpory Rakousko-Uherska arozhodlo se je připoutat jednoznačnou adaleko důraznější podporou namezinárodní scéně. To ovšem sebou neslo nepříznivý prvek– Berlín musel více reflektovat dispozice aomezené možnosti spojence. „Osobně mám dojem, že Rakousko-Uhersko je snámi; ale nesmíme přehlížet skutečnost, že duální monarchie není ochotna ani schopna vojensky vystoupit. Je to důsledkem politováníhodné domácí situace iomezených možností. Pouze válka sItálií by byla skutečně populární, ato by nám nepomohlo; naopak by to oslabilo celou naši pozici,“ referoval německý velvyslanec hrabě von Wedel zVídně Bülowovi ještě před koncem konference.[76] Někteří historikové se vtéto souvislosti vyjadřují velmi kriticky naadresu německého kancléře knížete Bülowa,[77] jemuž vytýkají, že jeho přičiněním se Německo nejen vzdalo svobody akce, ale rezignovalo inavůdčí pozici valianci a„proto rozhodnutí Německa zůstat věrným svým smluvním závazkům znamenalo bod obratu vjeho osudu, význam tohoto rozhodnutí zůstal vesvé době nedoceněn. […] Pro Německo se stalo záležitostí vitálního významu, aby Rakousko-Uhersko zůstalo zachováno jako velmoc. […] Vdůsledku toho bylo Německo vtaženo dovíru světového zmatku, který se vroce 1914 stal nekontrolovatelným“.[78]

Bernhard kníže von Bülow, německý kancléř v letech 1900–1909.

Pro podobné výtky jistě existuje nejeden závažný důvod, ale současně je třeba si položit otázku, zda Německo poAlgecirasu vůbec mělo jinou reálnou alternativu, než byla ona později tak nebezpečná jednostranná podpora Rakousko-Uherska. Třebaže uvedenou možnost nelze vyloučit, šance vtomto směru, zejména pourovnání vrusko-britských vztazích vroce 1907, byla minimální. Pouze celkové přehodnocení koncepce aorientace německé zahraniční politiky mohlo popřípadě změnit situaci. Pro uskutečnění podobného záměru– dlužno podotknout, že důsledky případných změn by byly pro Berlín značně nejisté– neexistovaly příznivé podmínky. Naněmecké politické scéně navíc nebyla osobnost, jež by mohla být strůjcem nějakého zásadního obratu. Ostatně Němci nehodlali přiznáním své mezinárodní izolace vyložit před spojencem karty nastůl. „Souhlasím sTschirschkym vnásledujícím: zaprvní– náš vztah kRakousku je důležitější než kdykoli dříve, neboť tato říše je nyní naším jediným spolehlivým spojencem; zadruhé– měli bychom dát Rakušanům co nejméně najevo naši nynější relativní izolovanost,“ psal Bülow císaři VilémuII. vdopise z31.května1906 před panovníkovou cestou doVídně. „Nesmíme nyní ukázat Vídni příliš velkou snahu ospolupráci nebo jednat tak, jako bychom se cítili jakkoli izolováni,“ pokračoval kancléř vesvé ‚instruktáži‘. „Rakušané musí nabýt dojmu, že máme pro všechny případy naprostou sebedůvěru. Musíme proto prezentovat naše vztahy sRuskem, Itálií aAnglií jako lepší, než veskutečnosti jsou, adokonce, chováme-li momentálně důvodnou nevraživost vůči Itálii, musíme ji skrýt. […] Co se týče našich vztahů sAnglií, bylo by užitečné, kdyby Vaše Veličenstvo vyjádřilo císaři Františku Josefovi přesvědčení, že je náš vztah opět přátelský vdůsledku Vaší přátelské korespondence skrálem Eduardem. Co se týče Ruska, nemyslím že by mohlo způsobit nějakou škodu, kdyby Vaše Veličenstvo vylíčilo záležitost […] spíše pesimistickým způsobem. Vevztahu kcaru Mikulášovi by bylo vhodné vyjádřit pouze nejlaskavější mínění. Nelze přehlédnout, že šlechta urakouského dvora, zvláště baron Aehrenthal, stále chápe Spolek tří císařů jako politický ideál. Rakousko se knám přimkne tím těsněji, čím více se bude domnívat, že naše vztahy kRusku jsou uspokojivé, azvláště, že Vaše přátelství scarem během vážných domácích potíží neutrpělo.“[79]

Pokud šlo ovzrůstající mezinárodní izolaci Německa, bylo přirozeně nemožné zakrývat pravý stav věcí před spojeneckým Rakousko-Uherskem. Ostatně veVídni si tuto situaci velmi brzy uvědomili, včetně rizik, která zní vyplývala. Najedné straně totiž sice vzrostla spojenecká „hodnota“ Rakousko-Uherska pro Německo aVídeň mohla doufat vrozhodnější podporu, ale nadruhé straně úzká vazba naBerlín limitovala rakouskou diplomacii namezinárodním kolbišti. Ballhausplatz se proto místy snažil zřetelně dát najevo svou nezávislost vjednání anezainteresovanost naněkterých problémech. Tak například najaře roku 1907 list Neue Freie Presse– často tlumočil oficiální stanoviska– otiskl článek, vněmž byl vyjádřen názor, že marocký problém je čistě francouzskou záležitostí.[80] Aehrenthal se krátce nato pokusil před evropským koncertem monarchii situovat dopříznivé role ochránce míru a19.června1907 prohlásil, že je povinností Rakousko-Uherska prostředkovat mezi Německem azbytkem Evropy.[81]

Vroce 1906 nastala vzácná shoda okolností příznivých pro posílení mezinárodního postavení podunajské monarchie. Najedné straně izolace postupně přinutila Německo brát větší ohled nazájmy spojence, nadruhé straně vosobě Aehrenthala přišel dočela vídeňského ministerstva zahraničí muž, který dovedl vzniklé situace využít. Narozdíl odněkterých svých předchůdců byl iniciativní arozhodný, měl jasnou představu opozici Rakousko-Uherska vmezinárodní politice a„nebyl ochoten podřídit své plány ohledům napřání apocity svého spojence“. Proto je vcelku možné přiklonit se knázoru, že „údobí aktivní aehrenthalovské zahraniční politiky je také dobou největší nezávislosti Rakousko-Uherska naNěmecku apříštích pět let [1906–1911– pozn.autora] se rozhodovalo oosudu Trojspolku veVídni, anikoli vBerlíně jako dříve“.[82]

„Itálie může být buď spojencem, nebo nepřítelem Rakousko-Uherska,“ konstatoval vroce 1902 vrozhovoru sněmeckým kancléřem Bülowem dlouholetý italský velvyslanec veVídni hrabě Constantino Nigra.[83] Tento naprvní pohled paradoxní výrok neobyčejně vzdělaného azkušeného diplomata byl výstižnou charakteristikou vztahu obou velmocí. Kromě starého břemene historických reminiscencí byl vzájemný poměr Vídně aŘíma komplikován působením řady faktorů– italským iredentismem počínaje anapříklad rakouskou politikou naBalkáně konče. PoAlgecirasu došlo kvážnému zhoršení vztahů mezi Římem aBerlínem, což byl jen vcelku logický důsledek odklonu Itálie nastranu západních velmocí nakonferenci. Tato disharmonie nevytvářela právě příznivé podmínky pro jednání odalší obnově trojspolkové smlouvy. Předchozí byla uzavřena vroce 1902 našest let apoté měla platit další šestileté údobí, pokud by ji jeden zpartnerů rok před vypršením prvního termínu– tj.do8.července1907– nevypověděl. Jednání navíc komplikoval italský požadavek, aby donového textu smlouvy nebyla zahrnuta žádná klausule, která by mohla být nějakým způsobem namířena proti Británii.[84]

Hrabě Constantino Nigra, italský velvyslanec ve Vídni v letech 1885–1904.

Němci, zvláště císař VilémII., byli navíc pobouřeni postojem Itálie na algeciraské konferenci. Německý velvyslanec hrabě Monts byl odvolán doBerlína kporadám vevěci prodloužení trojspolkové smlouvy, kterého Němci zřejmě chtěli využít kvyvíjení tlaku naItálii. Ponávratu doŘíma Monts vrozhovoru se svým rakouským kolegou Lützowem hovořil o„nešťastném spojenectví sItálií, které přináší Německé říši více povinností než výhod“, adokonce připustil, že by se německá vláda mohla obrátit naRakousko-Uhersko snávrhem, aby Vídeň aBerlín společně využily možnosti vypovědět smlouvu snespolehlivým spojencem.[85] Třebaže rakouská diplomacie spojenectví sItálií sotva někdy považovala zaoptimum, podobnou variantu vdané situaci nepochybně nevítala. „Spojenecký vztah Itálie knám nikdy nebyl zdravější anikdy neměl pevnější kořeny než dnes,“ hlásil optimisticky velvyslanec Lützow doVídně[86] adoporučoval své vládě prostředkovat mezi spojenci. Italové proto doufali, že během červnové návštěvy VilémaII. astátního tajemníka zahraničního úřadu[87] Tschirschkyho veVídni se František JosefI. ujme role prostředníka. Zůstává otázkou, zda adojaké míry se rakouský císař chopil tohoto úkolu. Jisté je, že oba monarchové zaslali zVídně telegram italskému králi Viktoru Emanuelovi, vněmž ho ujišťovali trvalým přátelstvím.[88] Toto vstřícné gesto pak vŘímě jednoznačně připsali působení vlivu císaře Františka Josefa.[89] Kpodstatnějšímu zlepšení italsko-německých vztahů však nepřispěla ani říjnová návštěva Tschirschkyho vŘímě. VBerlíně aVídni nakonec dospěli kzávěru, že se Itálie neodhodlá vypovědět trojspolkovou smlouvu, neboť by to pro ni znamenalo značné vojenské výdaje apřineslo hrozbu závislosti naFrancii. Proto také nakonec odmítli jakékoli návrhy modifikace textu.

Císař František Josef I. v husarské uniformě na snímku z roku 1905.

Snástupem Aehrenthala doúřadu začala nová etapa vpolitice Vídně vůči Itálii. Ministr byl odpočátku rozhodnut snížit závislost monarchie naněmeckém spojenci ahodlal dosáhnout vyváženosti vzahraničních vztazích zlepšováním vazeb sostatními velmocemi včetně Itálie. Prvním jeho vstřícným krokem vůči Římu byla již vzpomínaná řeč vrozpočtovém výboru rakouské delegace 4.prosince1906, kdy prohlásil: „Vycházím-li zeskutečnosti, že mezi monarchií aItálií neexistují žádné zájmové rozpory, jsem toho mínění, že skrálovstvím budeme moci vevšech velkých otázkách postupovat vplné harmonii; dobré vztahy nám umožní vnaprostém klidu posuzovat bohužel častěji se vyskytující problémy auklidnit nervózní azmatené veřejné mínění.“[90]

Během aktivizace vsouvislosti smožným vypovězením trojspolkové smlouvy se projevily značné rozdíly vposuzování problému předními německými diplomaty. Velvyslanec vŘímě hrabě Monts prosazoval takovou změnu textu, aby byly sníženy podle jeho názoru nepřiměřeně široké závazky Německa, popřípadě, aby smlouva nebyla prodloužena. Vtomto směru se snažil ovlivnit Tschirschkyho ikancléře Bülowa asvým způsobem využíval averze císaře VilémaII. vyvolané italským postojem vAlgecirasu imodifikačními požadavky Říma. Naproti tomu velvyslanec veVídni Wedel sdílel názor Aehrenthala, který považoval „zasprávné, abychom se otázky možného vypovězení Trojspolku vůbec nedotýkali aspíše vklidu čekali, zda Itálie vystoupí spříslušnými přáními apožadavky. Potom bude stále dost času zaujmout kvěci stanovisko“.[91]

Tento přístup rakouský ministr zastával izasvé návštěvy vBerlíně vlistopadu1906. „Baron Aehrenthal se vyslovoval svelkou rozhodností pro to, abychom udrželi Itálii vTrojspolku. Ví dobře, že vItálii jsou mnohé nespolehlivé elementy, ale když by Itálie iformálně vystoupila zTrojspolku, nejen by to povzbudilo zpupnost válečnických elementů veFrancii aAnglii, ale vestejném měřítku iiredentismus vItálii,“ poznamenal si kancléř Bülow otěchto jednáních.[92] Aehrenthal soudil, že bude nejvhodnější vyčkat, zda Itálie sama vypoví smlouvu či vystoupí-li snovými modifikačními požadavky. Návštěva rakouského ministra snejvětší pravděpodobností přispěla kukončení diskuse opřípadné revizi smlouvy naněmecké straně. Bülowův dopis doŘíma z18.listopadu znamenal konec iniciativ velvyslance Montse. „František Josef se zažádných okolností nedá pohnout kiniciativě ohledně změny smlouvy. Také Jeho Veličenstvo [tj.VilémII.– pozn.autora], snímž jsem znovu mezi čtyřma očima otomto tématu dlouho hovořil, nechce rovněž nic měnit, navzdory jeho nízkému hodnocení Itálie,“ informoval kancléř velvyslance auzavřel: „Hlavní bod spočívá vtom, že pro Německo není možné najít nějakou jinou politickou kombinaci.“[93] Tschirschky zaříjnových rozhovorů sitalským ministrem zahraničí Tittonim pochopil, že ani Italové již neusilují ozměnu smlouvy, což rovněž přispělo knázoru Wilhelmstraße, že bude lepší upustit odmodifikačních iniciativ aneriskovat zhoršení vztahů soběma spojenci. Ani Aehrenthalova další návštěva vBerlíně vkvětnu 1907 nepřinesla změnu stanovisek. Němci apředevším Rakušané si sice uvědomovali rizika plynoucí zprodloužení smlouvy odalších šest let– Itálie mohla potuto dobu dále nerušeně zbrojit proti Rakousku. Nadruhé straně případné vypovězení smlouvy vroce 1907 by vyvolalo nebezpečí okamžitého konfliktu mezi Rakousko-Uherskem aItálií ajejí podřízení francouzskému vlivu. Zatéto situace byla smlouva oTrojspolku 8.července1907 automaticky prodloužena, neboť žádný zpartnerů nevyužil právo ji vypovědět. Vsouvislosti sprodloužením došlo kzajímavé zápletce. Vsobotu 13.července1907 vyšel vranním vydání vídeňského listu Neue Freie Presse článek oobnovení trojspolkové smlouvy, který zdůrazňoval, že se podmínky spojenectví nezměnily. Aehrenthal se odčlánku distancoval,[94] překvapeni byli ivBerlíně. Jako jediné vysvětlení se nabízela idea, že článek byl inspirován Italy, aby smazali špatný dojem, který podle jejich názoru uspojenců mohla vyvolat řeč francouzského ministra zahraničí Pichona ofrancouzsko-italském přátelství navzpomínkových oslavách upříležitosti výročí Garibaldiho narození.[95]

Prodloužení trojspolkové smlouvy zanezměněných podmínek bylo nesporným úspěchem rakouské diplomacie. Zatímco vBerlíně iŘímě museli nakonec ustoupit odpředstav omodifikaci, skutečnost, že text nebyl revidován, nepochybně vyhovovala Aehrenthalově vizi okontinuitě zahraniční politiky habsburské monarchie. Vztah Německa aItálie nadále zůstával poznamenán rušivými vlivy. Nešlo jen odozvuky algeciracských reminiscencí, politiky vŘímě stále více znepokojoval stav německo-britských vztahů apatrně je příliš neuklidnil ani výsledek jednání ministra zahraničí Tittoniho skancléřem Bülowem vRapallu vdubnu 1907.[96]

Tommaso Tittoni, italský ministr zahraničí v letech 1903–1909 (vlevo), a říšský kancléř Bernhard Bülow.

Naproti tomu Aehrenthalova politika směřující kezlepšení vztahu Rakousko-Uherska kItálii adosažení nezávislejšího postavení vůči Berlínu slavila další úspěchy. Ministr dobře chápal, že „čím lepší jsou vztahy mezi Rakousko-Uherskem aItálií, tím je menší důvod pro dominantní postavení Německa vTrojspolku iDvojspolku“.[97] Proto také vždy rozhodně odmítal názory onevyhnutelnosti ozbrojeného střetnutí sItálií, které zastával následník trůnu František Ferdinand dʼEste apředevším šéf generálního štábu Conrad von Hötzendorf. Během prvních měsíců roku 1907 se zlepšení vztahu Itálie aRakousko-Uherska projevilo nejen voficiální rovině, ale odrazilo se ivnáladách italského veřejného mínění. Například princ Franz Liechtenstein cestoval najaře 1907 poItálii apřekvapen referoval oprorakouských projevech. Ipolitická levice napoloostrově tehdy dávala najevo sympatie ksevernímu sousedu, neboť se obávala, že vpřípadě rozpadu habsburské monarchie by Německo mohlo rozšířit svůj vliv až kJaderskému moři.[98]

Schůzka Aehrenthala sTittonim vDesiu vpůli července1907 probíhala vevelmi srdečném apřátelském ovzduší, stala se demonstrací vzájemného porozumění abyla osobním úspěchem rakouského státníka. „Mnohé italské listy se odvážily vyjádřit to, co bylo dosud vmonarchii chápáno pouze jako úzkostná naděje anikdo se to neodvážil říci ani šeptem: iredentismus je mrtev!“ napsal pod dojmem přijetí Aehrenthala vItálii vídeňský Fremdenblatt.[99] Ministři se shodli nanutnosti zachování statu quo voblasti Jaderského moře ivAlbánii, kde podle jejich představ měla trvat turecká svrchovanost. Pro případ, že by se zde turecké panství zhroutilo, shodli se nanutnosti vzniku nezávislého albánského státu. Jestliže by došlo knepokojům avnitřním konfliktům vTurecku, oba preferovali princip nevměšování. Tittoni dokonce získal Aehrenthalův příslib podpory, jestliže se Itálie vbudoucnu rozhodne vsouvislosti se svými severoafrickými zájmy prosazovat vTripolsku aKyrenaice ideu reforem, podobných reformám vMakedonii. Úsilí obou ministrů se dostalo imezinárodního ocenění– byli navrženi naudělení Nobelovy ceny zamír pro rok 1907. Vtéto době ještě cena– byla udělována odroku 1901– nereprezentovala tak prestižní záležitosti jako dnes. Kromě toho „veVídni považovali zazcela nevhodné, aby císařův ministr zahraničí přijal velkou sumu peněz odcizí organizace pouze zaplnění své povinnosti…“[100]

VBerlíně výsledky zDesia aprojevy dobrých vztahů mezi Rakousko-Uherskem aItálií nakonec vpodstatě přivítali, neboť záležitost pochopili jako oslabování izolace Německa. Pouze někteří, jako například velvyslanec vŘímě Monts, setrvávali vnázoru, že by Německo nemělo rezignovat navůdčí roli vTrojspolku.[101] Přesto se veVídni rozhodli vyslat doBerlína uklidňující signály. Dne 17.července1907 zveřejnil vládou subvencovaný Fremdenblatt článek komentující vztah kItálii, vněmž autor prohlašoval, že vDesiu „se jednalo vduchu Trojspolku“.[102] Je pravděpodobné, že šlo oujištění inspirované zoficiálních míst, neboť jen oněkolik dní později se Aehrenthal pokusil diplomatickou cestou také uklidnit Němce. Pověřil Szögyényho, aby informoval Bülowa odetailech jednání sTittonim, byť jen vomezené míře. Velvyslanec totiž dostal pokyn, aby německému kancléři sdělil pouze obsah těch jednání, která se týkala Trojspolku, statu quo naJadranu aprincipu neintervence naBalkáně.[103] Oitalských reformních plánech vTripolsku isvém příslibu vtéto věci jej informoval později, vosobním dopise zkonce srpna1907.[104] Bylo vcelku pochopitelné, že stouto informací nespěchal– představám rakouské zahraniční politiky přirozeně vyhovovalo případné italské angažmá vseverní Africe.

Němci se jen neradi vzdávali role „čestného makléře“ vprostředkování mezi Rakousko-Uherskem aItálií aodpočátku roku 1908 se snažili rozvíjet aktivnější politiku vůči Římu. Vtéto souvislosti je třeba hodnotit setkání VilémaII. skrálem Viktorem EmanuelemIII. vBenátkách vbřeznu 1908 idubnovou cestu Bülowa doŘíma. Zatímco jednání monarchů neproběhla bez určitých stínů, kancléř byl svýsledky své návštěvy Itálie spokojen zejména proto, že se prokázal pokles francouzského vlivu vŘímě anesporně došlo, vtéto souvislosti je třeba především hovořit odůsledcích úsilí Vídně, kvýraznému posílení trojspolkového partnerství. Bülow aTittoni se shodli napotřebě společného postupu spojenců vbalkánských záležitostech.[105] Některé dřívější determinanty však dál působily. „VŘímě je zahraniční politika italské vlády určována stejně jako dříve jednak ohledem naAnglii, která ovládá moře, jednak přáním neoddělit se napevnině odNěmecka,“[106] referoval Bülow vdopise císaři z19.dubna1908. Podle kancléřových slov „tento tanec mezi vejci, který provádí italská politika mezi námi aAnglií“,[107] sloužil hlavně zájmům Francie. Zřejmě také nechoval přílišné iluze, pokud šlo ovztah Itálie kRakousko-Uhersku, možnost jejich vzájemného konfliktu ipostoj Itálie kpřípadné válce Německa sFrancií. Podle jeho názoru Italové pochopili, že jsou vojensky slabší než Rakousko-Uhersko, proto „najedné straně zachovávají opatrný postoj vůči mocnějšímu sousedu, nadruhé straně připravují italské pozemní inámořní síly sohledem namožnost konfliktu sRakousko-Uherskem. Namožnost srážky sFrancií zjevně vItálii nikdo nemyslí. Vpřípadě německo-francouzské války by Italové spravděpodobností 9:1 udělali to, co vroce 1870, kdy navzdory své smlouvě sNapoleonemIII. vyčkávali, jak se konflikt vyvine, anakonec zůstali neutrální“.[108]

Setkání Viléma II. a Viktora Emanuela III. v Benátkách.

Před svou návštěvou italské metropole se Bülow krátce zastavil veVídni, kde sAehrenthalem projednával především stanovisko obou partnerů kbalkánské problematice ijejich poměr kItálii. Při těchto jednáních, jak potvrzuje jejich další korespondence, se oba státníci shodli nanázoru, že pro Berlín iVídeň je důležitá podpora italských plánů vseverní Africe,[109] neboť tímto způsobem „bude odpoután zájem Itálie odnaší hranice [tj.hranice Rakousko-Uherska– pozn.autora] aodBalkánu abude orientován najih“.[110] Hlavním motivem ktomuto postoji byly obavy Rakušanů iNěmců jak zitalského zbrojení, tak zmožnosti definitivního přechodu Itálie dotábora západních velmocí aRuska. Oba partneři sohledem nasvé zájmy vTurecku samozřejmě nehodlali nějak důrazně podporovat italské plány vTripolsku, nadruhé straně chápali vcelku dobře, že by ztaktických důvodů nebylo vhodné Italům podporu jednoznačně odepřít. Samostatnější politika Vídně vůči Římu ponástupu Aehrenthala tedy nezpůsobila žádné vážnější ochlazení vztahů mezi Německem aRakousko-Uherskem, neboť oba partneři vcelku shodně posuzovali nutnost udržet Itálii vTrojspolku azabránit jejímu přechodu dotábora západních velmocí.

Závažným problémem, komplikujícím vztahy středoevropských velmocí, byla německá resp. pruská politika voblastech Poznaňska aZápadních Prus, osídlených převážně polským obyvatelstvem.[111] Již odosmdesátých let 19.století zde pruský stát finančně podporoval vykupování půdy aosidlování těchto provincií německým rodinami. Tendence směřující kposílení pozice německého živlu agermanizaci přirozeně vyvolávala odpor Poláků, což mělo negativní ohlas vrakouské Haliči anepříznivě ovlivňovalo politickou situaci vPředlitavsku. Situace se vážně zostřila krátce ponastoupení Aehrenthala doúřadu. Vezprávě z3.prosince1906 hlásil velvyslanec Szögyény zBerlína, že někteří předáci pruských Poláků odjeli vnejpřísnější tajnosti doLvova aKrakova, kde hodlají požádat polské členy rakouské poslanecké ipanské sněmovny ointervenci vdelegacích ohledně pruské politiky vůči Polákům.[112]

Poté, co císař VilémII. vprojevu při otevření pruského Zemského sněmu vlednu 1907 avizoval aktivnější politiku vtéto věci, zesílily polské akce aprotesty. Dne 27.ledna1907 přinesl list Neues Wiener Journal článek, vněmž informoval, že pruská vláda zamýšlí vZemském sněmu předložit návrh zákona, který by dával Osidlovací komisi právo vyvlastnit německé statky, které se dostaly dopolských rukou.[113] Někteří předáci rakouských Poláků poukazovali nato, že vzájmu zachování dobrých vztahů kBerlínu se vídeňské ministerstvo zahraničí nehodlá vyjadřovat kpruské politice vevýchodních oblastech. Toto skutečně Aehrenthal neměl vúmyslu, konec konců on ijeho předchůdci dovedli ocenit korektní stanovisko německých vládních míst, která ignorovala aktivity všeněmeckých elementů vRakousku svysvětlením, že se nehodlají vměšovat dovnitřních záležitostí sousedního státu. Rakouský ministr zahraničí vcelku logicky předpokládal, že Berlín vsouvislosti sosidlovací politikou vPoznaňsku aZápadních Prusích očekává odVídně podobné stanovisko. Odléta 1907 zesílila vNěmecku agitace zaprosazení vyvlastňovacího zákona.[114] Vzhledem kvýznamu hlasů polských poslanců naŘíšské radě nemohla brát předlitavská vláda problém nalehkou váhu.

Ministerský předseda Beck iAehrenthal zahájili vlistopadu1907 jednání snovým předsedou Polského klubu naŘíšské radě Glombińskim, který přislíbil podporu vládě při jednáních orozpočtu iovyrovnání atvrdil, že učiní vše, aby Poláci „nezaujali postoj, který by se mohl dostat dorozporu soficiální zahraniční politikou monarchie“.[115] Kuklidnění veVídni příliš nepřispěla zpráva zBerlína, že kníže Bülow– vykonával rovněž funkci pruského ministerského předsedy– zamýšlí Zemskému sněmu 26.listopadu předložit návrh vyvlastňovacího zákona.[116] Bylo zřejmé, že vtéto otázce Berlín nehodlá brát ohled navnitropolitickou situaci spojence, což vpodstatě potvrdil irozhovor velvyslance Szögyényho snovým státním tajemníkem Zahraničního úřadu Schoenem.[117]

Max Vladimir von Beck, ministerský předseda Předlitavska v letech 1906–1908.

Jen odva dny později, 28.listopadu, došlo napůdě poslanecké sněmovny rakouské Říšské rady kostrým útokům vsouvislosti snávrhem vyvlastňovacího zákona vpruském Zemském sněmu. Někteří poslanci označili předlohu za„středověké loupežné tažení“ azásadní ohrožení vlastnických vztahů. Předseda Polského klubu Glombiński poukázal naprotiprávní stránku celé záležitosti, která by mohla vést koslabení spojenectví Německa aRakousko-Uherska. Vyzval předsedu poslanecké sněmovny Weiskirchnera, aby „tlumočil vážné pochyby Poláků navhodném místě“. Weiskirchner však odmítl tento krok učinit adoporučil obrátit se sinterpelací vtéto věci napředlitavského ministerského předsedu Becka.[118]

Potéto diskusi vyjádřil Aehrenthal znepokojení nad útoky na„spřátelenou aspojeneckou vládu“ apožádal ministerského předsedu Becka, jemuž byla interpelace nakonec adresována, aby „co možná nejrychleji tyto útoky odmítl“.[119] Současně však vyjádřil výčitky naadresu Bülowa, kterého vsouvislosti spředlohou vyvlastňovacího zákona žádal opřihlédnutí ksituaci narakouské politické scéně. „Očekával jsem,“ napsal Szögyénymu, „že kancléř by mi mohl poskytnout protislužbu zamůj vskutku přátelský aloajální postoj při zmaření kolektivní demarše vevěci makedonské justiční reformy.“ Vpodstatě označil postup německého kancléře zaneloajální ainstruoval velvyslance vBerlíně, aby „jeho námitky tlumočil napříslušném místě“, aniž jej pověřil vyjádřit nějaké omluvy či vysvětlení sohledem navýpady napůdě Říšské rady.[120]

Německá vláda vcelku logicky nezaujala ke„sporům cizích poddaných“ žádné oficiální stanovisko, neboť soudila, že „každá velmoc si má řešit své vnitřní záležitosti bez vměšování zvenčí“.[121] Ovšem diplomaté nemohli ponechat věc zcela stranou. Oproblému hovořil Aehrenthal snovým velvyslancem Tschirschkym, také státní tajemník Schoen při jednání se Szögyénym vyjádřil naději, že rakouská vláda „jistě najde správný způsob, aby tento případ odstranila zesvěta“.[122] Vdané souvislosti velice ostře reagoval německý tisk, který kritizoval diskusi poslanců naŘíšské radě, již jednoznačně odmítl jako vměšování dovnitřních německých záležitostí aodsoudil iWeiskirchnerův postup.[123]

Novoklasicistní budova rakouské Říšské rady ve Vídni.

Vpondělí 2.prosince1907 odpovídal rakouský ministerský předseda vposlanecké sněmovně Říšské rady nainterpelaci. „Vmezinárodním právu je plně uznávaným avžitým zvyk, že se nikdo žádným způsobem nesmí vměšovat dovnitřních záležitostí jiného státu,“ konstatoval Beck adodal: „My, kdož tak starostlivě dbáme nato, aby se nikdo nevměšoval donašich záležitostí, bychom měli respektovat tentýž nárok zestrany druhých.“ Vzávěru svého vystoupení pak jednoznačně odmítl všechny výpady poslanců vůči spojenci.[124] Toto prohlášení sice přispělo kuklidnění německého tisku, který začal prezentovat záležitost sinterpelací vŘíšské radě jako vyřízenou,[125] ale nadruhé straně rozhořčení mezi Poláky trvalo. VKrakově aLvově proběhla protestní shromáždění, proti nimž musela zakročit policie, předlitavská vláda si nemohla být jista hlasy polských poslanců při hlasování orozpočtu. Aehrenthala značně rozladil Bülowův přístup, stěžoval si na„nepatrné ohledy“, cítil se „trapně dotčen“ avsouvislosti spůvodně plánovanou návštěvou– německý státník měl přijet doVídně ještě před Vánocemi– zaslal Szögyénymu pokyn požádat říšského kancléře, aby „přirozeně bez jakéhokoli vztahu kposledním událostem […] pro svou návštěvu zvolil pozdější termín vprůběhu příštího roku“,[126] ajako důvod odkladu uvedl předpokládané zaneprázdnění během jednání delegací. Třebaže Aehrenthal Bülowa „již dříve žádal, aby jej sohledem nazasedání delegací ušetřil nepříjemností“,[127] kancléř bral minimální ohled nakomplikovanou pozici rakouského ministra zahraničí. Když vsouvislosti spruskou předlohou zákona ovyvlastnění začal bojkot německého zboží vruském Polsku, musel Aehrenthal navíc čelit představám, že by habsburská monarchie měla těchto potíží Němců využít vesvůj prospěch. „Bylo by škoda ponechat tuto ojedinělou výhodnou příležitost nevyužitou,“ psal doVídně rakousko-uherský generální konzul veVaršavě Ugron avyjádřil přesvědčení „když se nám vněkterých průmyslových odvětvích podaří pevně uchytit, udrží se úspěšně ivbudoucnu abudou schopna konkurovat německému zboží“.[128] Podobné impulsy musel Aehrenthal přirozeně odmítnout, neboť si byl vědom komplikací, které by navrhované kroky mohly vyvolat.

Zasedací sál rakouské Panské sněmovny.

Krátce pozahájení zasedání delegací 19.prosince1907 musel Aehrenthal znovu odmítnout výhrady polských ačeských poslanců jako nepřípustné vměšování dovnitřních záležitostí Německa.[129] VBerlíně Szögyény vytrvale upozorňoval kancléře Bülowa naobtížnou situaci, doníž se předlitavská vláda dostává vdůsledku projednávání předlohy zákona ovyvlastnění vpruském Zemském sněmu. Kancléř doporučil uklidnit situaci důraznějším prezentováním skutečnosti, že podle zmíněného zákona bude moci dojít kvyvlastnění jen vojedinělých krajních případech. Zjeho strany však šlo spíše opokus zastřít možný budoucí vývoj vtéto věci. „Tvrzení knížete Bülowa je nepochybně vrozporu se skutečností, že došlo kvýznamnému zvýšení [finančních prostředků– pozn.autora] fondu pro vyvlastňovací účely,“ konstatoval suše rakousko-uherský velvyslanec.[130] Szögyény také vyvíjel značné úsilí, aby přiměl Bülowa načasovat jednání opředloze tak, aby neprobíhala 27.ledna1908, kdy měl Aehrenthal vystupovat se svým exposé před Výborem uherské delegace pro zahraniční záležitosti, což by polští poslanci zdelegace Říšské rady mohli považovat zanevhodnou provokaci.[131] Bülow přislíbil vyhovět tomuto požadavku, ale zároveň upozornil rakouského diplomata, že sotva půjde konečné projednávání předlohy přesunout až dodoby poskončení jednání delegací. Aehrenthal nařídil Szögyénymu „upozornit kancléře navážnost situace“[132] adopisem z15.ledna1908[133] požádal rakouského ministerského předsedu Becka, aby se pokusil prosadit ukončení jednání delegací dopůle února1908, což by mu pomohlo vytvořit prostor pro vyjednávání sBerlínem opřípadném přesunu projednávání předlohy. Poslanecká sněmovna pruského Zemského sněmu schválila Zákon ovyvlastnění při třetím čtení 18.ledna1908 apostoupila ho kposouzení Panské sněmovně, kde začalo příslušné jednání 30.ledna1908, jediný den před Aehrenthalovým vystoupením před Zahraničním výborem rakouské delegace. Bülowovy sliby, že nedopustí „termínovou kolizi“ se ukázaly planými arakouský ministr zahraničí opět musel čelit výhradám proti pruské politice vpolských oblastech. Dne 27.února schválila zákon iPanská sněmovna.

Kancléř Bülow poděkoval Aehrenthalovi osobním dopisem[134] zajeho rozhodný odpor vůči pokusům vměšovat se dovnitroněmeckých záležitostí. Obsah ministrovy odpovědi doBerlína z11.března1908 však zdaleka nebyl jednoznačný. Sice se znovu přihlásil kprincipu „nevměšování“, ale nadruhé straně si neodpustil poznámku, že „tato předloha vyvolala uvšech národů monarchie nepříznivý dojem, Němce nevyjímaje“, asnažil se vysvětlit svému německému partnerovi, že pro předlitavskou vládu jsou důležité nejen postoje rakouských Němců, popřípadě Maďarů, ale musí se ohlížet inastanoviska Poláků aČechů.[135] Aehrenthal přirozeně nemohl očekávat, že německý kancléř kvůli zachování stability spojeneckého svazku bude prosazovat změnu politiky vpolských oblastech. Nadruhé straně je pravdou, že Bülow vdaných souvislostech projevil pramalé pochopení pro problémy mnohonárodní monarchie anedokázal zaranžovat věci tak, aby alespoň vyhověl Aehrenthalovým vpodstatě jen dílčím taktickým požadavkům. Celá záležitost, byť nešlo o„vysokou politiku“ namezinárodní scéně, rozhodně neovlivnila vztah Vídně aBerlína vpozitivním směru.

Také vsouvislosti sdruhou mírovou konferencí, která probíhala od15.června do18.října1907 vnizozemském Haagu, se místy projevila vevztahu spojenců disharmonie.[136] Podobně jako vpřípadě první konference vyvíjelo důležitou aktivitu Rusko, které již vdubnu 1906 předložilo předpokládaným účastníkům návrh programu.[137] Během návštěvy Berlína koncem října1906, veden snahou zajistit Rusku co nejvýhodnější výchozí pozici, ruský ministr zahraničí Izvolskij navrhl Němcům společný postup nakonferenci. Ti sice natento podnět reagovali pozitivně, ale vyhradili si projednání programových bodů se spojencem. Stímto úkolem byl vyslán doVídně tajný legační rada vprávním oddělení Zahraničního úřadu Dr.Johannes Kriege.[138] Aehrenthal vyslovil souhlas sideou, aby centrální mocnosti nakonferenci koordinovaly svůj postup sRuskem, nadruhé straně však doporučil projednat podstatné věci předem a„neinformovat Petrohrad, že jsme se již dorozuměli“.[139] Vtéto souvislosti pak jeho souběžný pokyn velvyslanci vPetrohradu Berchtoldovi, aby Izvolskému nabídl důvěrnou výměnu informací obodech programu, působí přinejmenším podivně.[140]

Profesor Heinrich Lammasch.

Večtvrtek 24.ledna1907 začala veVídni jednání, jichž se kromě oficiálních zmocněnců Kriegeho abarona Méreye účastnili zněmecké strany velvyslanec Wedel, zrakouské dvorní rada Weil aznámý politik aproslulý znalec mezinárodního práva profesor Heinrich Lammasch.[141] Klíčový problém během přípravných jednání představovala otázka odzbrojení, sníž se nakonferenci chystali vystoupit Britové. Berlín tuto iniciativu rozhodně nevítal, proto němečtí diplomaté suspokojením zaznamenali, že iveVídni „je považována otázka odzbrojení zanepřijatelnou, ať již by šlo oprogramový bod, či téma oficiální diskuse zaznamenané vprotokolu mimo program“,[142] apokusili se pro odmítnutí získat iRusko. Podmínky pro dosažení tohoto cíle byly příznivé, neboť podle informace německého velvyslance Schoena car „považoval zavyloučené, že by se sblížil smyšlenkou odzbrojení, kterou vposlední době Anglie nadšeně prezentuje veveřejné diskusi“.[143]

Konference v Haagu v roce 1907.

Také Aehrenthal se pokusil působit vtomto směru apověřil radu velvyslanectví vPetrohradě prince Fürstenberga, aby zjistil stanovisko Rusů kbritskému odzbrojovacímu návrhu.[144] Ruský ministr zahraničí vyjádřil souhlas se stanoviskem Německa aRakousko-Uherska aprojevil ochotu kespolečnému postupu vtéto otázce. Podle něj bylo pouze nutné se rozhodnout, zda jednání oodzbrojení odmítnout předem nebo uspořádat „pohřeb první třídy“ až nakonferenci. Výhodnější se mu jevila druhá varianta, neboť tak se mohly uvedené velmoci vyhnout případnému obvinění, že zmařily ušlechtilý záměr.[145] Rakouští diplomaté naopak preferovali možnost vyloučit odzbrojovací otázku předem zprogramu konference abyli rozhodnuti pro toto řešení získat iruského experta, známého odborníka voblasti mezinárodního práva tajného radu profesora Martense, který měl přijet kjednáním doVídně. Pro případ, že by se Rusko přece jen přiklonilo nastranu Britů aproblém odzbrojení se dostal napořad jednání, byly Německo iRakousko-Uhersko rozhodnuty nezúčastnit se nakonferenci diskuse otéto otázce. Večer 2.března1907 jednal Martens oproblému sAehrenthalem. Připustil sice, že případná diskuse oodzbrojení by neměla smysl, ale sohledem naBritánii nebyl nakloněn tomu, aby byla předem vyřazena zpořadu jednání. Podobný výsledek přinesly ijeho rozhovory vBerlíně. Potřebný krok vpřed nepředstavoval ani Aehrenthalův návrh, aby oodzbrojení jednala samostatná konference velmocí. Komplikaci představoval postoj Itálie, kde se ministr zahraničí Tittoni sohledem naparlament aveřejné mínění obával odmítnout britský návrh jednání oodzbrojení. Nakonec se Berlín aVídeň rozhodly pevně setrvat napůvodním odmítavém postoji, 6.března byl Berchtold instruován, aby tlumočil Izvolskému, že si Rakousko-Uhersko přeje stažení otázky odzbrojení zprogramu konference.[146] Podobný krok učinil iněmecký velvyslanec Schoen. Ani společná audience rakousko-uherského aněmeckého velvyslance ucara nevedla kjednoznačnému odmítnutí britského návrhu Ruskem. MikulášII. „ujistil oba, že stojí nastraně Německa aRakousko-Uherska“, současně však prohlásil, že „kdyby nebyl anglický návrh zařazen doprogramu, nemohla by se Anglie vůbec účastnit konference aRusko by bylo činěno odpovědným zajejí ztroskotání“.[147]

Hrabě Alexandr Petrovič Izvolskij, ruský ministr zahraničí v letech 1906–1910.

Pro rozkolísaný postoj Ruska existuje vcelku jasné vysvětlení– Izvolskij byl rozhodnut orientovat zahraniční politiku carské říše naurovnání vztahů sVelkou Británií, proto je vcelku pochopitelná jeho snaha vyhnout se jednoznačnému odmítnutí jejího návrhu, nota bene vespolupráci sNěmeckem aRakousko-Uherskem. Nadruhé straně Rusko, jehož válečné loďstvo bylo vpodstatě zničeno veválce sJaponskem, nemohlo mít žádný zájmem nalimitování zbrojení. Proto také car nadšeně přijal Izvolského myšlenku, aby idea odzbrojení byla „pohřbena“ až nakonferenci.

Rakousko-uherský ministr zahraničí najaře roku 1907 zjevně nepřipouštěl nějaké výraznější zhoršení vztahu kRusku anebyl ochoten jednostranně podřídit postup habsburské monarchie zájmům Berlína. „Naše aruská politika musí směřovat kdosažení rovnováhy vEvropě,“ psal 26.dubna Berchtoldovi doPetrohradu. „Tato není vsoučasnosti ohrožována Německem, zvláště když ji mají Vídeň, Petrohrad ataké Paříž díky vzájemným srdečným vztahům vrukách [amohou– pozn.autora] vykázat možnou převahu pruského krále doodpovídajících mezí.“ Vtémže dopise pak konstatoval, že je „posledním, kdo pracuje pro pruského krále“.[148] Zobou centrálních mocností projevovalo místy relativně ústupnější stanovisko Německo, sám císař VilémII. připustil možnost „akademické diskuse“ oodzbrojení, zatímco Aehrenthalův postoj byl trvale odmítavý. Pokud šlo opostoj spojenců, vyjasnění přinesl pamětní spis, který předal německý chargé dʼaffaires veVídni hrabě Brockdorff-Rantzau Aehrenthalovi 26.března1907.[149] Němci navrhovali akceptovat původní Izvolského návrh programu– neobsahoval žádné body kodzbrojení– zapředpokladu, že by reprezentanti Ruska, Rakousko-Uherska aNěmecka dostali pokyn svých vlád neúčastnit se jednání oodzbrojení. Pro Petrohrad to reprezentovalo přijatelné východisko, proto návrh rovněž přijal.[150] VeVídni iBerlíně chovali obavy zpřípadných diskusí oodzbrojení, proto rakouské aněmecké diplomaty dlouho zaměstnávala otázka, jak společně sRuskem vyjádřit skutečnost, že si vyhrazují právo natakovýchto „nepraktických jednáních“ neparticipovat.[151] Výsledkem soustředěného úsilí centrálních mocností byla skutečnost, že možnost serióznějšího projednávání otázky odzbrojení zanikla ještě před vlastním zahájením konference.

Vsobotu 15.června1907 zahájil nizozemský ministr zahraničí Tets van Goudrian, někdejší vyslanec vBerlíně, druhou Haagskou mírovou konferenci. Předsednictví převzal ruský zplnomocněnec, velvyslanec vPaříži Alexander Ivanovič Nělidov. Posuzujeme-li průběh konference zhlediska zájmů avzájemného vztahu centrálních mocností, je možno říci, že Rakousko-Uhersko mělo zájem napodstatně užším okruhu projednávaných otázek ajeho delegace nebyla na jednání zrovna dobře připravena.[152] Jestliže se Rakušané aNěmci shodli nanegativním postoji kproblému odzbrojení, votázce povinného podřízení se výrokům mezinárodního smírčího soudu byly jejich názory odlišné. Mérey již napočátku jednání konference seznámil německého prvního delegáta Marschalla[153] iDr.Kriegeho se stanoviskem Rakousko-Uherska ktéto otázce. Konstatoval, že rakouská diplomacie nehodlá předložit vlastní návrh aje ochotna podepsat smlouvu opovinném smírčím řízení, když signatářské státy nebudou vázány vpřípadě, že se příslušný spor dotkne jejich cti aživotních zájmů. Němečtí zástupci odmítli možnost podřízení se výrokům smírčího soudu, rakouské stanovisko je překvapilo, neboť znamenalo odklon odpůvodního postoje Vídně.[154] Rozladěný Marschall připsal tuto změnu jednoznačně rakousko-uherskému ministru zahraničí.[155] Mérey, navzdory vzniklému napětí, doporučoval Aehrenthalovi neustupovat německému tlaku.[156]

Jisté východisko představoval americký návrh zčervence1907– podle něj měly státy předložit své spory, které by již nebylo možno řešit běžnými diplomatickými prostředky, krozhodnutí Stálému smírčímu soudu vHaagu zapředpokladu, že se záležitost nebude týkat jejich životních zájmů, nezávislosti acti, popřípadě neohrozí zájmy třetích států. Vtomto okamžiku došlo kurčité výměně rolí. Zatímco Marschall naznačil, že by návrh vtéto podobě nemusel být pro Německo nepřijatelný, Mérey americkou iniciativu odmítl.

Německá delegace pociťovala vHaagu stále větší izolovanost, proto Dr.Kriege odjel kporadám doBerlína. Výsledkem bylo německé rozhodnutí znovu odmítnout ideu povinného podřízení se rozhodnutí smírčího soudu adoporučení podpořit americký návrh zřízení Stálého smírčího soudního dvora. Dne 28.srpna přednesl Mérey veZkušebním výboru (Comité dʼexamen) návrh rakouské rezoluce, který se jednoznačně vyjadřoval pro povinné podřízení se výrokům smírčího soudu,[157] ale dále odmítal ideu, aby se tento orgán stal stálou institucí. Při rozhodování veZkušebním výboru nezískal ani americký, ani rakouský návrh potřebnou podporu. Také kompromisní britsko-americký návrh ohledně jmenování soudců neuspěl. V pondělí 7.října1907 probíhalo hlasování oamerickém návrhu vplénu. Třebaže se delegáti Rakousko-Uherska ještě nedávno vyslovovali pro povinné podřízení výrokům smírčího soudu, nyní změnili postoj aspolu se zástupci Německa aněkterých dalších států hlasovali proti, což, vzhledem kpožadavku jednohlasného souhlasu, znamenalo zamítnutí. Následně 10.října probíhalo hlasování vplénu oMéreyově návrhu. Britští zástupci vystoupili velmi ostře proti, atak, navzdory podpoře Německa, Itálie iRuska, byla rakouská rezoluce odmítnuta.[158] Vzhledem kfrancouzskému tlaku, aby konference došla vevěci povinného smírčího řízení vůbec knějakému závěru, byl 11.října schválen návrh deklarace přednesený Italem Torniellim, jíž se jednající mocnosti sice vyjádřily vsouvislosti stímto problémem pozitivně, aniž se kčemukoli formálně zavázaly. Skutečnost, že nakonec byla přijata pouhá obecná nezávazná deklarace, vyhovovala především Němcům, kteří byli odzačátku proti povinnému podřízení se rozhodnutí smírčího soudu. Marschall si vzávěrečné zprávě okonferenci pochvaloval, že takto byla díky iniciativě delegátů států Trojspolku „idea pohřbena veformě nic neříkající rezoluce“.[159] Konec konců iRakušané byli spokojeni aMérey vyjádřil názor, že si Rakousko-Uhersko nemohlo nic lepšího přát.[160]

Dr. Konstantin von Dumba, rakousko-uherský vyslanec vSrbsku (1903–1905), veŠvédsku(1909–1912) a velvyslanec v USA (1913–1915).

Pokud jde opředem tolik diskutovanou otázku odzbrojení, Rusko sice bylo scentrálními mocnostmi zajedno, že by se neměla dostat napořad jednání, ale sohledem naFrancii aVelkou Británii nechtělo nazačátku vystoupit se zásadním odmítnutím. Pro složitou pozici ruských reprezentantů projevil kupodivu větší porozumění Aehrenthal. Netrval například natom, aby zásadní rakouská aněmecká výhrada proti projednávání otázky odzbrojení byla zmíněna vcirkuláři, jímž Rusko zvalo kúčasti nakonferenci. Ovšem pokud šlo opřípadnou prezentaci nakonferenci, zůstávalo stanovisko Vídně iBerlína jednoznačně odmítavé, byť Aehrenthal prokázal při vyvíjení tlaku naRusy větší obratnost než Němci arakouští diplomaté dokázali nejednou ovlivnit německé stanovisko. Posuzujeme-li postoj spojenců kotázce povinného podřízení se výrokům smírčího soudu, může vzniknout dojem, že se Mérey brzy vzdal původního stanoviska apodřídil rakouský postoj německému názoru, což mu například vytýkal Lammasch.[161] Zrakouské strany však zazněl izcela opačný názor. Zkušený diplomat Konstantin Dumba, pozdější vyslanec veStockholmu avelvyslanec veWashingtonu, hodnotil Méreye jako schopného diplomata, který si nakonferenci počínal nesporně obratně.[162] Ostatně iMarschall tvrdil, že rakouský zástupce dospěl kezměně názoru nazákladě vlastního zhodnocení.[163] Mérey sám nabídl logické, byť poněkud diskutabilní vysvětlení– podle něj chtěl změnou stanoviska ušetřit Německo izolace nakonferenci. Pokud jde oRakousko-Uhersko, zdá se, že podstata problému je prostě někde jinde. Dumba– dokompetence jeho III. referátu naministerstvu zahraničí spadala účast vHaagu– připustil, že Aehrenthal ani nikdo jiný nevěnoval záležitosti „nutnou pozornost“, Rakousko-Uhersko projevovalo „nedostatek zájmu okonferenci“, atak se jeho zástupci snadno nechali ovlivnit azastínit Němci, třebaže během přípravných jednání byla rakouská diplomacie aktivnější.[164]

Výrazné rozdíly ve stanoviscích Vídně a Berlína se projevily v souvislosti s přístupy k makedonské otázce. Dohoda zroku 1897, podepsaná během návštěvy Františka JosefaI. aministra Gołuchowského vPetrohradu, znamenala podstatné zlepšení vztahů mezi Rakousko-Uherskem aRuskem. Obě velmoci se zavázaly, že budou podle možností udržovat status quo naBalkáně, nadruhé straně dospěly ikpředběžnému ujednání oúpravě poměrů pro případ, že by se turecké panství napoloostrově zhroutilo. Pozornost ruské irakouské diplomacie byla dlouhodobě soustředěna ktrvale neklidné turecké Makedonii, kde opakovaně docházelo kozbrojeným akcím azásahům teroristických skupin, podporovaných Řeckem, Srbskem iBulharskem.[165] Důsledkem tlaku Vídně aPetrohradu bylo vyhlášení programu reforem pro Makedonii sultánem AbdulhamidemII. koncem roku 1902 ajmenování Hilmího paši generálním inspektorem vmakedonských vilájetech.[166] Jelikož tento krok nepovažovaly zadostatečnou pozitivní perspektivu pro uklidnění situace, snažily se Rusko aRakousko-Uhersko přimět sultána kpodstatnějšímu rozšíření programu. Podle jejich názoru měla být provedena reforma justičního, správního afinančního systému, jakož ireorganizace četnictva, jehož velení měl převzít důstojník nominovaný podohodě velmocí. Protiturecké povstání vMakedonii vlétě 1903 ajeho krvavé potlačení Petrohrad iVídeň jen utvrdily vpřesvědčení, že je zapotřebí urychleně prosadit širší reformy. Důležitý mezník vefungování rusko-rakouské détente vbalkánských záležitostech představuje schůzka Františka JosefaI. aMikulášeII., kteří se vdoprovodu ministrů zahraničí Gołuchowského aLamsdorffa setkali veštýrském Mürzstegu napodzim roku 1903. Výsledkem jednání byla mürzstegská dohoda[167] obsahující program reforem pro Makedonii, včetně jmenování tzv.civilních agentů, poradců, které by daly Rusko aRakousko-Uhersko kdispozici Hilmímu pašovi. Ostatní velmoci byly vyzvány kespolupráci při realizaci programu reforem. Vtomto momentě se projevily podstatné názorové rozdíly. Zatímco například Britové navrhovali aposléze se pokoušeli prosadit co nejširší reformy, včetně autonomie pro Makedonii, Němci, vesnaze chránit své zájmy apozici vTurecku, vytrvale podporovali odpor sultána proti návrhům. Případná realizace reforem byla samozřejmě izáležitostí ekonomickou aotázka financování se nadlouhou dobu stala předmětem sporů velmocí itématem vleklých aobtížných jednání sTurky. Sultán totiž hodlal získat potřebné finanční prostředky zvýšením cel o3%, což narazilo především naodpor Britů, neboť by takto byly poškozeny jejich obchodní zájmy. Londýn podmiňoval svůj souhlas zpřísněním kontroly tureckých financí. Jelikož byl postoj Vídně aBerlína kotázce reforem vMakedonii místy dosti odlišný, stal se tento problém najistou dobu také důležitým faktorem ovlivňujícím vztah centrálních mocností.

Mikuláš II. a František Josef I. na vyjížďce během rusko-rakouských jednání ve štýrském Mürzstegu.

Pokud šlo oplánovaná opatření vMakedonii, klíčový význam byl přikládán reformě soudního systému. Jasný požadavek vtomto ohledu byl již zakotven večtvrtém bodu mürzstegského programu, kde se signatáři shodli natom, že je třeba „požadovat reorganizaci správních asoudních institucí“.[168]

Ziniciativy Lamsdorffovy probíhala odpočátku roku 1906 diskuse Vídně aPetrohradu otomto problému. Revolucí aporážkou veválce sJaponskem však bylo Rusko oslabeno natolik, že v„roce 1906 nebylo schopno se komukoli postavit aStolypinův požadavek na20let míru, aby bylo možno doma rozdrtit revoluci, získal naministerstvu zahraničí platnost zákona. Nebylo možno uvažovat onějaké konfrontaci scentrálními mocnostmi nebo oukončení dohody sRakouskem, jak požadovali nacionalisté“.[169]

Hrabě Vladimír Nikolajevič Lamsdorff, ruský ministr zahraničí 1900–1906.

Oslabení Ruska bylo jedním zdůvodů, proč se až dopodzimu 1906 vzáležitosti reforem neprojevil žádný podstatnější pokrok. Obrat znamenala teprve turecká nóta z9.listopadu1906,[170] jíž Vysoká Porta akceptovala podmínky pro zvýšení cel, nanichž se pokomplikovaném jednání dohodly velmoci. Tato skutečnost umožnila uvolnění prostředků pro realizaci reforem. Když se počátkem listopadu1906 přijel Aehrenthal rozloučit doPetrohradu, přesvědčoval jej Izvolskij onezbytnosti rozšířit reformní program pro Makedonii. Rakouský ministr však přinejmenším zedvou důvodů nehodlal překročit rámec mürzstegské dohody. Neměl vúmyslu stupňováním požadavků vyjít vstříc britské představě opovaze reforem asoučasně nechtěl jednat vrozporu se zájmem německého spojence, který odmítal vevěci soudní reformy vMakedonii vykonávat nátlak nasultána. Během návštěvy Berlína vpůli listopadu1906 dal Aehrenthal při jednáních sBülowem aTschirschkym zřetelně najevo, že rakouská spolupráce sRuskem vmakedonské záležitosti má své limity aprojevil ochotu zmírnit tempo vprosazování reforem.[171] Krátce ponávratu doVídně dokonce vrozhovoru sněmeckým velvyslancem Wedelem doporučoval eliminovat tlak Británie aItálie vzáležitosti reformního programu tak, že by německý velvyslanec vKonstantinopoli Marschall „přiměl velkého vezíra, aby Hilmí paša vystoupil zvlastní iniciativy snávrhem nazlepšení makedonské justice“.[172] Něco podobného však Marschall pokud možno nehodlal vůbec učinit. Byl odpůrcem vyvíjení tlaku naTurky astavěl se proti návrhu justiční reformy, neboť zastával názor, že „mocnosti by mohly pouze zničit existující soudnictví, aniž by je nahradily něčím alespoň trochu použitelným“.[173] Pro celou věc bylo jistě podstatné, že inový rakousko-uherský velvyslanec vKonstantinopoli markrabě Johann Pallavicini– doúřadu nastoupil 5.listopadu1906 – hodnotil projekt soudní reformy velmi skepticky. Ostatně iruský velvyslanec Zinověv připouštěl, že úspěchu může být dosaženo jen zaspolupráce všech velmocí apro tuto je zapotřebí získat především Německo.

Zatímco vKonstantinopoli projednávali velvyslanci Ruska aRakousko-Uherska projekt reforem, pokusil se Berlín působit naAehrenthala, aby dal sultánovi čas tím, že nebude znovu vyvíjet tlak vtomto směru.[174] Izvolskému šlo ospolupráci sFrancií aBritánií, proto usiloval oto, aby se doprosazování reformního programu zapojily všechny velmoci. Chápal však také dobře, jak důležité je stanovisko Německa vtéto věci, neboť jeho pozice vKonstantinopoli byla vtéto době vskutku výjimečnou. Sultán podle vyjádření rakousko-uherského velvyslance považoval Německo „zajedinou mocnost, která si přeje udržení Turecka bez postranních myšlenek aneobtěžuje ho reformami“, apostavení německého velvyslance bylo údajně „tak mimořádné, jakého se nikdy žádnému velvyslanci nepodařilo dosáhnout“.[175]

Vúnoru 1907 se velvyslanci Pallavicini aZinověv shodli nanávrhu, aby kontrola soudnictví vMakedonii byla podřízena Finanční komisi, vníž byly zastoupeny všechny velmoci.[176] Turci obratem protestovali proti myšlence, že by měla turecká justice být pod kontrolou mezinárodní komise. Zatéto situace se pokusil britský velvyslanec sir Nicholas OʼConor převzít iniciativu při prosazování justiční reformy asnažil se vtomto směru ovlivnit iruského tituláře. Pallavicini spatřoval nejúčinnější nástroj proti britskému tlaku „vnejužším postupu sNěmeckem zapředpokladu udržení našeho současného vztahu kRusku“.[177] Aehrenthal šel vesvých úvahách ještě dále. Dospěl kzávěru, že by se Rakousko-Uhersko aRusko měly společně pokusit získat Německo aFrancii pro svou koncepci reforem vMakedonii. Takto by vzniklo seskupení mocností nakloněné umírněnému, možno říci „konzervativnímu“ řešení, avznikla by účinná protiváha tlaku Británie aItálie, které prosazovaly radikálnější postup. Někteří historikové celou záležitost chápou nikoli jen jako účelový záměr vsouvislosti smakedonskými problémy, ale charakterizují úsilí rakousko-uherského ministra zahraničí zjara 1907 jako „pokus zformovat seskupení, založené naoživení starého Spolku tří císařů, rozšířeného zahrnutím Francie, které by mohlo Balkán očkovat proti britskému viru“.[178]

Tvrzení, že najaře roku 1907 Aehrenthal usiloval ozformování kontinentální ligy proti Británii, je však poněkud diskutabilní, neboť jak vyplývá zkorespondence svelvyslanectvím vLondýně, veVídni pozorně sledovali velmi nepříznivou reakci narakouskou iniciativu anehodlali riskovat zhoršení vztahu kBritánii zaúnosnou mez. Obvykle se uvádí, že celá záležitost ztroskotala vdůsledku indiskrece Francouzů, kteří orakouském úsilí informovali Londýn.[179] To byla nepochybně bezprostřední příčina. Nadruhé straně je pozoruhodné, že daleko méně je zvažováno působení dlouhodobých, tradičních faktorů. Jinými slovy, vdané souvislosti je třeba si položit otázku, zda vůbec mohlo mít Aehrenthalovo úsilí reálnou naději naúspěch sohledem natrvalý charakter německo-francouzského antagonismu inaIzvolského záměr zlepšit vztahy Ruska kVelké Británii.

Podle vyjádření velvyslance vPetrohradu Berchtolda se ruský ministr zahraničí „nestavěl bez sympatií vůči projektu důvěrného společného postupu rakousko-uherského aruského zástupce vKonstantinopoli sjejich německým afrancouzským kolegou“.[180] Rusové nebyli proti myšlence širší spolupráce, ale upozorňovali nato, že „pokus získat francouzskou vládu by mohl zadaného stavu věcí narazit navážné potíže“.[181] Když Aehrenthal během návštěvy Berlína napřelomu dubna akvětna1907 informoval spojence osvém záměru, přislíbili mu Němci podporu akonstatovali, že „by jen přivítali, kdyby se mu podařilo získat Francii pro rakouskou konzervativní politiku vKonstantinopoli,“[182] ale současně vyjádřili pochyby oochotě Francie spolupracovat.[183]

Aehrenthal ovšem nechtěl rozvíjet politiku, která by vedla kneúnosnému odcizení vevztahu kVelké Británii vsituaci, kdy Turci oficiálně protestovali veVídni ivBerlíně proti předpokládanému cizímu dozoru nad realizací reformy soudnictví vMakedonii. Německý Zahraniční úřad odpověděl naturecký protest vtom smyslu, že Vysoká Porta nedbala německých doporučení, aby sama začala provádět reformy aeliminovala aktivitu velmocí, tudíž vznikla situace, kdy Německo nemůže poskytnout Turecku efektivní pomoc. Turky tato odpověď pochopitelně neuspokojila, proto byl sultánův velvyslanec vBerlíně pověřen, aby požádal císaře VilémaII. oprostředkování. Kromě toho turecký chargé dʼaffaires Ihsan bej navštívil Zahraniční úřad, aby zastupujícího státního sekretáře Pourtalèse „jemně“ upozornil naněmecké zájmy vTurecku.[184] Poté začali Němci manévrovat, přislíbili přijetí čtrnácti tureckých důstojníků dopruské armády aKiderlen-Wächter, zastupující velvyslance vKonstantinopoli, byl pověřen vypracováním nové, uspokojivější odpovědi Turkům. Navrhl, aby se německá vláda zavázala nepodílet se nažádných krocích, které by mohly ohrozit suverenitu sultána, avevěci makedonských reforem nepodpořit nic, co by pro Turecko znamenalo materiální škodu nebo pokoření. Nadruhé straně však kancléř Bülow během setkání císaře VilémaII. sMikulášemII. veSwinemünde (3.– 6.srpna1907) ujistil Izvolského, že Německo podpoří vTurecku každou akci, naníž se shodnou Rusko aRakousko-Uhersko aosobním dopisem otomto informoval Aehrenthala.[185] Rakouský ministr byl sprůběhem jednání zjevně uspokojen avtelegramu velvyslanci Szögyénymu doBerlína konstatoval, že „výsledek tohoto jednání […] odpovídá […] zcela cílům, které sleduje vídeňský kabinet“.[186]

Mikuláš II. a Vilém II. během setkání ve Swinemünde v srpnu 1907.

Obava opozici vKonstantinopoli sice Němce přiměla vyjít vstříc turecké žádosti oprostředkování, ale němečtí velvyslanci veVídni aPetrohradě byli instruováni,[187] aby vtéto věci postupovali snejvětší opatrností, jinak, jak konstatoval kancléř Bülow, „by se mohlo stát, že se Rusko aRakousko spojí vOrientě proti nám sAnglií, Francií aItálií“.[188] Němečtí diplomaté proto dostali pokyn, aby dali veVídni iPetrohradu jasně nasrozuměnou, že „německá vláda bude stejně jako dříve podporovat všechna opatření, nanichž se vOrientu dohodnou Rakousko-Uhersko aRusko. Německo proto nebude vsouvislosti sprojektem justičních reforem dělat žádné potíže“.[189] Navzdory velmi umírněnému tónu německé demarše byl Aehrenthal jejím obsahem znepokojen akonstatoval, že je vrozporu sBülovovým prohlášením zeSwinemünde. Rozladil ho ipostoj německého tisku, který zaujímal kritické stanovisko vůči jeho politice vzáležitosti makedonských reforem. Ministr sice formálně vyjádřil souhlas sideou, že by Turci sami měli rozvinout iniciativu vevěci justiční reformy,[190] ale bylo zřejmé, že není příliš ochoten rezignovat navlastní projekt reformy veprospěch tureckých návrhů.[191]

Němci obratem využili vKonstantinopoli situaci, vzniklou popředání demarše vPetrohradě aVídni. „Sultán mi sdělil, že považuje naši demarši ohledně soudní reformy vMakedonii zavelkou přátelskou službu,“ telegrafoval doBerlína Kiderlen-Wächter.[192] Výrazem ocenění německého postoje pak byl sultánův souhlas kudělení koncese nabudování zavlažovacího systému uKonye Němcům. Turci, povzbuzeni podporou Berlína, začali lavírovat. Dne 15.září1907, necelý týden před plánovaným zahájením velvyslanecké konference vKonstantinopoli, předalo turecké ministerstvo zahraničí ruskému velvyslanci Zinověvovi jako doyenu diplomatického sboru vlastní návrh reformního programu, což vpodstatě korespondovalo spředchozími německými doporučeními Turkům. Tento vývoj však neodpovídal zájmu Rakousko-Uherska, neboť velvyslanecká konference musela projednávat oba návrhy– rakousko-ruský iturecký– avdůsledku soustředěného Kiderlenova tlaku nakonec, byť sdílčími výhradami, doporučila svým vládám podpořit turecký projekt. Německé diplomatické úsilí vKonstantinopoli bylo zvelké části podřízeno ekonomickým cílům, vtéto souvislosti působil návrh makedonských reforem rušivě, navíc německý velvyslanec Marschall byl rozhodně proti jakémukoli tlaku naTurky, neboť měl, jak již bylo řečeno, osmyslu reformy soudnictví vážné pochybnosti.

Aehrenthal se snažil přimět Bülowa kpodpoře rakousko-ruského návrhu, aby nebyl proces reforem ohrožen. Vberlínském Zahraničním úřadě vtéto souvislosti vzniklo memorandum, objasňující německý postoj vevěci justiční reformy, snímž měl rakousko-uherského ministra zahraničí seznámit nově jmenovaný německý velvyslanec veVídni, bývalý státní sekretář Tschirschky. Dokument zdůrazňoval, že Německo neusiluje vKonstantinopoli onějaké zvláštní výhody aprivilegia avyjadřoval názor, že „je vzájmu konzervativních mocností azvláště Rakouska, aby Turecko nebylo příliš oslabeno“.[193] Aehrenthal byl přesvědčen, že Německo nakonec přijme britský návrh napřímé jmenování soudních inspektorů Finanční komisí složenou zezástupců velmocí, který navelvyslanecké konferenci přijal ireprezentant Ruska. Vůči Berlínu se rakousko-uherský ministr zahraničí choval bezesporu loajálně. Odmítl Izvolského doporučení společného tlaku naNěmecko, stejně jako neakceptoval britský návrh předložení kolektivní demarše velmocí vBerlíně. Nakonec poopakovaných jednáních velvyslance Szögyényho skancléřem Bülowem aparalelním úsilí ruské diplomacie Němci akceptovali návrh jmenování soudních inspektorů.[194]

Konstantinopol.

Arcivévoda František Ferdinand d‘Este.

Císař František Josef I. a následník trůnu František Ferdinand d’Este během vojenských manévrů v roce 1910.

Alois Lexa von Aehrenthal, rakousko-uherský ministr zahraničí v letech 1906–1912.

Sir Arthur Nicolson, 1. baron Carnock, britský velvyslanec v Rusku v letech 1906–1910.

Schůzka Eduarda VII. a Mikuláše II. v Revalu v červnu 1908.

Enver Bej, sultán Abdulhamid II. a Nijazí Bej, hlavní postavy mladoturecké revoluce.