Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hlavní autorka: PhDr. Andrea Pokorná, Ph.D.

Spoluautorka: RNDr. Romana Mrázová, Ph.D.

Recenze: prof. MUDr. Alena Pospíšilová, CSc., Mgr. Eva Smičková

KOMPENDIUM HOJENÍ RAN PRO SESTRY

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2012
Obrázky v textu podle předloh autorek překreslil Karel Mikula.
Autorky fotografií v barevné příloze:
– P1, P4: PhDr. Andrea Pokorná, Ph.D.
– P2, P3: RNDr. Romana Mrázová, Ph.D.
– P5 až P22, P24, P25: Mgr. Markéta Koutná
– P23, P26 až P28: Jana Havránková
Cover Photo © fotobanka allphoto, 2012

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 4838. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Počet stran 192 + 8 stran barevné přílohy
1. vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-3371-5

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7961-4 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7962-1 pro formát EPUB

Úvod

Péče o nemocné s chronickou ránou je složitým procesem, který vyžaduje multidisciplinární přístup a jasné vymezení procesuálních kroků a jejich logickou provázanost a návaznost na základě jasně stanovených kompetencí a určení zodpovědnosti. Zejména v posledních dvou zmiňovaných činitelích je však klinická praxe v tuzemských podmínkách mnohému dlužna. Přesto, že je zcela jasně legislativně stanoveno, že péče o nemocné s ránou (akutní i chronickou) je v kompetenci všeobecných sester, není to v klinické praxi zdaleka tak jednoduché. Především v péči o osoby s chronickou ránou, a také v případě, že jsou využívány postupy fázového (chcete-li vlhkého) hojení ran, existuje mnoho nejasností. Ve velké míře jsou sestry – wound managerky – a jejich názory ne zcela plně akceptovány odbornou veřejností a často nejsou legislativně chráněny. Neopomenutelným faktem také zůstává, že všeobecné sestry nejsou oprávněny k výběru terapeutického materiálu a jejich kompetence jsou významně omezeny. Výjimku tvoří sestry, které získaly odbornou způsobilost k péči o chronické rány a tím oprávnění ke komplexní péči zahrnující také výběr terapeutických materiálů. Vlastní preskripce zdravotnických prostředků zůstává nadále v rukou lékařů, kteří i při nejlepší vůli a upřímně také s ohledem na vzdělávací systém mnohdy nemohou mít dostatečné znalosti a dovednosti a často vítají erudovanou wound managerku ve své praxi. Tyto a mnohé další důvody nás vedly k tomu, aby byla připravena publikace, kterou nyní držíte v rukou. Záměrně je koncipována jako kompendium – tedy příručka, souhrn informací určených pro všechny nelékařské zdravotnické pracovníky, kteří pečují o osoby s chronickou ránou i jejich blízké. Popsány budou základní postupy péče o chronickou ránu včetně hodnocení ran a bazálních postupů fázového hojení a globální léčby. Vzhledem ke skutečnosti, že proces hodnocení ran vyžaduje souhrn specifických dovedností, bude logická struktura publikace připravena v racionálním sledu jednotlivých kroků komplexního přístupu péče. Nejprve budou prezentovány relevantní poznatky z anatomie a fyziologie kůže a kožního ústrojí, poté postupy vedoucí k identifikaci faktorů ovlivňujících proces hojení ran a samozřejmě návazně instrukce k posouzení rány – sběru objektivních a subjektivních dat s využitím standardizovaných postupů a škál. Opomenuty nebudou ani postupy komplexního hodnocení stavu nemocného a dalších determinujících faktorů (nutriční stav osob s chronickou ránou, úroveň sociální interakce v procesu poskytování péče a péče o blízké osoby nemocných s chronickou ránou apod.). Celá publikace je zaměřena na účelné využití poznatků v klinické praxi a měla by sloužit nejen jako učební text pro začínající pečující o chronické rány, ale také jako podpůrný text pro kontinuální pomoc v nesnázích. Jsme si vědomy skutečnosti, že v péči o osoby s chronickou ránou neexistuje univerzální návod a postup, který je možno považovat vždy za efektivní. Jednoznačně existují „návody“ umožňující postupy lege artis s vědomím účinné odborné pomoci a minimalizace rizika pro pečující i nemocné. Věříme, že přispějeme k tomu, aby byla péče poskytována nejen na základě nejnovějších vědeckých poznatků (evidence based), ale zejména s cílem maximálního benefitu pro zdravotnickou praxi, přínosu pro nemocné, jejich blízké a podporu profesní satisfakce profesionálních i laických pečujících.

S úctou autorky

1 Anatomicko-fyziologické základy kožního ústrojí

Pokorná, A., Mrázová, R.

Základem efektivní a správně poskytované ošetřovatelské péče je vždy rozpoznání problémů nemocného, které je ale možné pouze na základě validních informací, tedy poznatků. Ani v péči o nemocné s chronickou ránou nelze nalézt výjimku, a proto základem pro účelnou léčbu a péči je znalost alespoň základů anatomie a fyziologie kůže i přídatných kožních orgánů. V této kapitole bude prezentována tato problematika opravdu velmi stručně s maximálním důrazem na funkce kůže a uvedení klinických souvislostí a dopadu na ošetřovatelskou praxi.

1.1 Kůže

Kůže vytváří hraniční vrstvu mezi organizmem a jeho okolím. Na jedné straně funguje jako bariéra, na druhé straně jako spojení mezi vnějším světem a vnitřními orgány (Germann, 1999).

Kůže je největší smyslový orgán našeho těla. Tvoří přibližně 12–16 % celkové tělesné hmotnosti a její plocha je u dospělé osoby přibližně 1,5–2,0 m². Jeden čtvereční centimetr má 15 mazových žláz, 100 potních žláz, 3000 nervových tělísek, 1 metr cév a 3 miliony buněk. Kůže, za normálních okolností, chrání lidského jedince proti negativnímu působení zevního prostředí a mikroorganizmů. Zadržuje vodu v organizmu, reguluje tělesnou teplotu, umožňuje zbavovat se odpadních látek, dovoluje vnímat chlad a teplo, podílí se na syntéze vitaminu D (Bienstein, 1997, Pospíšilová, Švestková, 2001).

Kůži tvoří tři vrstvy tkáně: pokožka (epidermis), škára (dermis nebo korium) a podkoží (subcutis nebo tela subcutanea). Ke kůži řadíme i přídatné kožní orgány – kožní adnexa (vlasy, chlupy, nehty, potní žlázy a žlázy mazové).

Epidermis je tvořena převážně keratinocyty (název odvozen od fibrózního proteinu – keratinu – nacházejícího se ve vnější vrstvě kůže, nehtech a ve vlasech). Keratinocyty jsou produkovány bazální, nejspodnější vrstvou epidermis a postupně se posouvají směrem ke kožnímu povrchu. Mezitím procházejí řadou změn a vytvářejí pět odlišných buněčných vrstev:

Bazální vrstva (stratum basale) – spodní vrstva epidermis je tvořena buňkami, které leží přímo na membráně oddělující epidermis od dermis. Bazální cylindrické buňky plní funkci tzv. „mateřských buněk“, které se dělením reprodukují (jsou schopny mitózy) a tvoří stále další a další buňky zajišťující průběžnou obnovu epidermis. Tato neustálá reprodukce vytlačuje epidermální buňky směrem nahoru k zevním horním vrstvám kůže. Buňky pokožky při svém postupu k povrchu procházejí celou řadou změn a vytvářejí čtyři rozdílné vrstvy epidermis. Dělení a vyzrávání buněk od nejspodnější vrstvy po definitivní keratinocyty rohové vrstvy trvá přibližně 28 dní (na hlavě asi 14 dní). Jedná se o významnou informaci vztahující se ke schopnostem regenerace a reparačním procesům kůže.
V bazální vrstvě se také nacházejí melanocyty, tj. buňky produkující kožní pigment – melanin (asi 5 % z celkového množství buněk ve stratum basale).

Vrstva ostnitých buněk (stratum spinosum) vzniká vývojem z buněk bazální vrstvy. Tyto buňky – jak název naznačuje – mají ostnaté výběžky a na určitých místech jsou na buněčných stěnách patrna ztluštění, tzv. desmosomy. Desmosomy (hustě uspořádané destičky, které drží buňky pohromadě) tvoří mezi buňkami tzv. „ostny“ (odtud název vrstvy). Buňky v této vrstvě rovněž produkují keratin nebo proteinová vlákna (syntetizují keratinopeptidy). Je důležité zmínit, že v této vrstvě mají buňky omezenou mitotickou aktivitu, ale stále ještě dosti vysokou. Také z tohoto důvodu jsou buňky stratum basale a stratum spinosum označovány souhrnným názvem stratum germinativum (zárodečná vrstva epidermis – též malpighická vrstva). Z klinického hlediska je důležité, že při obnažení vlhne, až mokvá.

Vrstva zrnitých buněk (stratum granulosum) – obsahuje jednu až tři vrstvy/roviny plochých buněk, které mají hrubá zrníčka (granula). Množství vrstev se liší v závislosti na tloušťce rohovinové vrstvy. V této vrstvě již začíná proces keratinizace. V cytoplazmě buněk se objevují již zmíněné granulární struktury tvořené keratohyalinem (prekurzorem keratinu). Dalším vyzráváním buněk směrem ke kožnímu povrchu dochází k přeměně keratohyalinu na keratin.

Vrstva jasných buněk (stratum lucidum) je někdy také nazývána světlá vrstva. Je tvořena bezjadernými buňkami, ve kterých probíhají intenzivní enzymatické aktivity (epidermální buňky postupně odumírají a ztrácejí své jádro těsně nad granulární vrstvou). Buněčná struktura této vrstvy je patrná pouze v mikroskopu, buňky jsou translucentní. Keratinizující buňky obsahují látku eleidin, která má vysokou refrakční schopnost (láme světlo). Díky tomu vypadá tato vrstva jako průsvitná (proto stratum lucidum). Její hlavní funkcí je ochrana epidermis před působením vodných roztoků – podílí se na permeabilitě kůže a jejím vodním hospodářství. Nápadněji je tato vrstva vyvinuta na dlaních a chodidlech.

Rohová vrstva (stratum corneum) se skládá asi z 15 až 20 vrstev oploštělých odumřelých buněk bez jádra, které jsou pevně spojeny, leží stříškovitě nad sebou a jsou označovány jako korneocyty. Ve chvíli, kdy se buňky dostávají do této vrstvy, jsou již zcela keratinizovány a nejsvrchněji uložené buňky se rovnoměrně olupují ve formě šupin (tento proces nazýváme deskvamace), proto bývá tato vrstva nazývána také jako stratum disjunctum – horní vrstva. Naopak spodní kompaktní vrstva je nazývána stratum conjunctum. Těsné uložení buněk spodních partií rohové vrstvy tvoří prostupnou bariéru, jež kůži chrání před vlivy vnějšího prostředí.

Epidermis neobsahuje cévy, je vyživována difuzí z kapilárního lůžka dermis. Obsahuje významné funkční jednotky – Langerhansovy buňky, důležité pro imunitní reakce kůže, senzorické Merkelovy buňky (mechanoreceptory) a melanocyty, které produkují a shromažďují melanin, zodpovědný za barvu vlasů, kůže a chlupů a ochranu kůže před UV zářením.

Dermis – korium se nachází těsně pod bazální membránou epidermis a zasahuje až do subcutis (hypodermu). Zatímco hranice mezi epidermis a dermis je velmi zřetelná, hranice mezi dermis a subcutis již tak výrazná není. Škára je vazivovou tkání bohatou na cévy a nervová zakončení. Histologicky ji rozdělujeme do dvou vrstev, které od sebe nejsou nijak odděleny, odlišují se hustotou a uspořádáním svých vazivových vláken.

Stratum papillare (pars papillaris) – papilární část je horní vrstva škáry, která zasahuje svými prstovými výběžky – papilami – do epidermis. Zvlněná hranice mezi epidermis a dermis zvyšuje kontaktní oblast mezi dvěma vrstvami a zajišťuje optimální výživu bazálních buněk z krevních buněk procházejících stratum papillare. V oblasti papil se nacházejí kapilární kličky, které zajišťují zásobování bezcévné epidermis, a také volná nervová zakončení, smyslové receptory a iniciální lymfatické cévy. Vyplnění mezibuněčného prostoru zajišťuje základní gelovitá substance, v níž se mohou pohybovat mobilní krevní a tkáňové buňky.

Stratum reticulare (pars reticularis) – síťovitá část je složena ze silných vzájemně propojených kolagenních svazků, mezi nimiž jsou uloženy sítě elastických vláken. Kolagenní vlákna probíhají všemi směry, ale převážně se orientují šikmo k epidermis nebo k povrchu těla (směr štěpitelnosti kůže). Znalost této skutečnosti je významná s ohledem na užívání fixačních materiálů při léčbě ran. Obloukovitě až vlnovitě uspořádaná vlákna jsou odpovědná za vysokou pružnost a pevnost kůže. Díky nim se může kůže přizpůsobovat pohybům a změnám objemu organizmu. Kolagenní vlákna se spojují s dlouhými řetězci molekul cukru nazvaných glykosaminoglykany (či mukopolysacharidy) a tvoří komplexy s vysokou schopností vázat vodu, což zajišťuje vysoké vnitřní napětí (pevnost) kůže. S přibývajícím věkem kůže stárne a schopnost dermis vytvářet tyto komplexy se snižuje – tím se snižuje i schopnost vázat vodu. V důsledku toho začíná být kůže ochablá a náchylnější k tvorbě vrásek.

Škára má bohatou třívrstevnou cévní síť s vertikálním propojením, svrchní část cévní struktury zásobuje bezcévnou epidermis pomocí kapilárních kliček. Ve škáře začínají lymfatické cévy, nacházejí se zde také senzitivní nervová zakončení s receptory: Merkelova tělíska (hluboké kožní čití), Meissnerova tělíska (povrchové taktilní čití), Krauseho receptory (vnímání chladu), Ruffiniho tělíska (receptory tepla), Vaterova-Paciniho tělíska (vnímání tlaku) a volná nervová zakončení (bolest). V dermis jsou uloženy mazové žlázy, malé a velké potní žlázy (viz dále) a vlasové folikuly. Stejně jako epidermis jsou ektodermálního původu a uplatňují se při hojení. Často jsou místem, kde vzniká tzv. ostrůvkovitá epitelizace při hojení rány (Pospíšilová, Švestková, 2001). Dermis a subcutis jsou původu mezenchymálního.

Základní stavební kameny dermis tvoří gelovitá substance, vyplňující mezibuněčné prostory, kolagenní a elastické vazivo a buněčná složka (fibroblasty, histiocyty, elastin, glykoproteiny, mastocyty – žírné buňky). Významnou úlohu v procesu hojení sehrávají lymfocyty a makrofágy, které uvolňují řadu zánětlivých mediátorů, růstových hormonů a cytokinů. Secernují biologicky vysoce aktivní substance, které mají zprostředkující a regulující funkci a jsou nezbytné v průběhu hojení ran pro postup reparačních procesů.

Subcutis (tela subcutanea) – podkoží je nejhlubší vrstvou kůže, která je složena z řídké vazivové tkáně. Vazivová část představuje závěsný aparát pro tukovou tkáň, která plní funkci izolující, modelující a depotní. Je mezenchymálního původu stejně jako dermis a její síla/tloušťka se výrazně liší dle lokalizace na lidském těle (nejtenčí – víčka, nejtlustší – hýždě, břicho, stehna – panniculus adiposus). Hlavními součástmi podkoží, spodní vrstvy kůže, jsou tukové buňky (adipocyty) a houbovitá pojivová tkáň. V této vrstvě jsou tukové buňky sdružené do tukových lalůčků propojených speciálně uspořádanými kolagenními vlákny, tvořícími septa (přepážky) mezi jednotlivými lalůčky. Lalůčky tukových buněk tvoří vrstvu, která funguje jako tlumič nárazů na fascii (vazivový obal svalů) a svalovou tkáň, jež se nachází pod ní. Tuková tkáň je zásobena velkým množstvím krevních cév.

1.2 Přídatné kožní orgány – kožní adnexa

Mezi kožní adnexa řadíme potní a mazové žlázy, nehty, chlupy a vlasy. Vzhledem k účelu publikace budou v této kapitole zmíněny pouze změny, které mohou mít vztah k péči o nemocné s chronickou ránou.

Zjednodušeně lze říci, že jakákoli trofická změna kožních derivátů v terénu běžné lokalizace chronické rány je varovným signálem aktuálního či hrozícího poškození celistvosti (integrity) kožního krytu. Nejčastější příčinou jsou změny v cévním zásobení či narušení hydrolipidického filmu na povrchu kůže a ovlivnění ochranné funkce kůže a také změny vnitřního prostředí a hormonální rovnováhy. U nehtů se jedná nejčastěji o změny barvy, tvaru a růstu nehtů (ve smyslu ztenčení či ztluštění). U vlasů je nezbytné si všímat celkového stavu vlasové pokrývky, lesku vlasů, jejich lámavosti spolu s vypadáváním, což může být příznakem malnutrice a hypovitaminózy, jež může inhibovat proces hojení. Změny ochlupení ve smyslu vymizení či omezení růstu (síla a barva chlupu) jsou významným informačním zdrojem zejména při možnosti posouzení rozdílů na různých částech těla (např. dolní končetiny). Změny spojené s poškozením sekrece a exkrece u mazových a potních žláz bývají často spojeny s endokrinními poruchami, ale mohou být také známkou a důsledkem změn psychických. Složení mazu závisí na věku a jeho tvorba je ovlivňována endokrinním aparátem (nadledviny, pohlavní žlázy, štítná žláza), některými vitaminy (např. B2 – zvyšuje tvorbu, B5 – snižuje tvorbu). Důležitá je znalost involučních změn lidského organizmu (viz dále).

1.3 Funkce kůže – přehled

Většina odborných zdrojů se ve vymezení funkcí kůže liší. V následujícím textu jsme se pokusili o uvedení vyčerpávajícího rozsahu a informací o funkcích kůže z dostupných odborných zdrojů a s ohledem na jejich praktické využití.

Funkce ochranná – bariéra mezi vnějším a vnitřním prostředím – kůže je schopna působit ochranně proti:

bakteriální, mykotické a virové infekci

chemickým látkám

fyzikálním vlivům (mechanickým, termickým, UV záření)

Funkce termoregulační – kůže napomáhá udržovat stálou teplotu těla (radiací, odpařováním apod.) pomocí několika mechanizmů:

sekrecí potu

vazodilatací a vazokonstrikcí

podkožním tukem

ochlupením a vlasovou přikrývkou

Smyslové (senzitivní) funkce – v kůži je uložena řada receptorů (nervových zakončení), které reagují na teplo, chlad, tlak nebo poranění tkání (viz výše).

Resorpční a skladovací (depotní) funkce – v podkožním vazivu se skladuje tuk. Ten má kromě funkce zásobní i funkci mechanickou a izolační. Jsou zde uskladněny i vitaminy rozpustné v tucích. Kůže má schopnost resorpce vody a léčebných prostředků. Přes kůži je také možné absorbovat dýchací plyny. Zdravá kůže je schopna absorbovat jen malé množství látek. Poškozená kůže má však velké resorpční schopnosti, čímž může následně docházet k rozvoji infekce způsobené mikroorganizmy.

Sekreční (vylučovací) funkce – kůže je vedle ledvin dalším důležitým orgánem pro vylučování chemických látek z těla prostřednictvím mazových a potních žláz, jejichž sekrety (pot a maz) přispívají k ochraně kůže (viz dále).

Metabolická funkce – kůže je významným metabolickým orgánem, který je schopen syntézy melaninu a vitaminu D, a také z hlediska reparačních procesů se jedná o biologicky aktivní soustavu. Metabolická funkce se uplatňuje také při tvorbě protilátek.

Estetická funkce a funkce komunikativní – kůže sehrává významnou roli v procesu sociální interakce (např. červenání – je možné odhadnout psychické rozpoložení jedince –, sekrece feromonů). Stav a případné negativní změny kožního krytu ovlivňují sebehodnocení jedince a sociální adaptabilitu (změna barvy kůže, charakter kůže, potřeba hapticky komunikovat).

1.4 Vybrané funkce kůže ve vztahu k ošetřovatelské péči

Vodíkový exponent kůže (pH) je v mírně kyselé hodnotě v rozsahu mezi 4,6–6. Přítomnost slabých kyselých komponent tvoří vodní podíl hydrolipidického filmu a vytváří ochranný kyselý plášť, který zajišťuje ochranné funkce. Zjednodušeně řečeno kyselé prostředí zajišťuje ochranné účinky na povrchu kůže. Z tohoto důvodu je doporučováno užívat prostředky, které nezpůsobují alkalickou reakci na kůži. Mazové žlázy vytvoří denně asi 2 gramy mazu, který chrání kůži proti vysušení. Pamatujte, že ve stáří se produkce mazu snižuje, takže je kůže méně chráněna proti okolním vlivům. V souvislosti s tím je vhodné využívat emolientní přípravky k péči o kůži, například bílou vazelínu (vaselinum album), která má účinek emolientní, lubrikační a okluzivní (uzavírací). K nejdůležitějším emolienciím patří dále parafínový olej, sójový olej, mandlový olej, rybí olej, kyselina linolová a močovina (urea). Emoliencia se používají v případech, kdy je kůže suchá, tj. u přesušené kůže (např. xerosis cutis) u atopické dermatitidy a dalších dermatóz spojených se suchostí kůže. Dále samozřejmě všude tam, kde je suché, olupující se okolí chronické rány.

Funkce udržení termoregulace a odstraňování odpadních látek je mimo jiné uskutečňována pomocí potních žláz a procesu pocení. Pot tvoří z 99 % voda a z 1 % sůl. Průměrná denní sekrece potu činí 500 ml, může však dosahovat až množství 2 litrů (v důsledku tělesné námahy a vlivu vnějšího prostředí až 10 litrů). Pot je tedy lehce kyselý, s tím souvisí schopnost zničit některé buňky, které byly rozpoznány jako bakterie, ale samozřejmě také riziko poškození kůže (intertrigo) s ohledem na běžné pH kůže. Opruzeniny je potřeba ošetřovat dle jejich základních projevů. Vlhkou zapářku je nutno vysušit a zabránit dalšímu zhoršování stavu, suchou zapářku promazávat (Bepanthen, Rybilka, Ondřejova mast, kalciová mast). Apokrinní potní žlázy se nacházejí především v podpaží, v okolí prsních bradavek a oblasti genitálu. Tato místa jsou tedy predilekčními místy vzniku vlhké zapářky. Malé ekkrinní žlázy jsou uloženy všude kromě nehtového lůžka, červeně rtů, glans penis, clitoris, preputia a labia minora. V situacích, kdy je pozorována nadměrná tvorba potu, je nezbytné nejen dodávat tekutiny a hodnotit kožní turgor a stav sliznic, ale také sledovat stav vnitřního prostředí a dodávat minerály (sodík, hořčík, draslík, chlór). Ekkrinní žlázy fungují už od útlého věku. Sekrece alkalického potu začíná na počátku puberty aktivací apokrinních žláz. Pot z těchto žláz obsahuje bílkoviny a tuky, které jsou živnou půdou pro bakterie žijící přirozeně na povrchu kůže. Rozkladem těchto složek vznikají aromatické látky, které jsou příčinou tělesného pachu, jenž může být vnímán jako nepříjemný zápach.

Funkce smyslové (senzitivní) jsou významným faktorem, který je nezbytné hodnotit v péči o nemocné s chronickou ránou. Nejen bolest je důležitým prvkem při evaluaci aktuálního stavu nemocného. Významné jsou také projevy poruchy citlivosti (hypestezie, dysestezie, parestezie apod.), které informují o náhlých lokálních i celkových změnách v organizmu nemocného.

Funkce zásobní je uskutečňována pomocí schopnosti kůže ukládat podkožní tuk, který má izolující funkci a může být v případě potřeby použit také jako zdroj energie. Podkožní tuk se podílí rovněž na ochranné funkci kůže s ohledem na mechanickou bariéru a ochranu zejména před zraněním (např. ploska nohy). Z pohledu pečujících o nemocné s chronickou ránou je nutné sledovat známky výrazného úbytku či přírůstku tukové tkáně jako významné determinanty procesu hojení v souvislosti se změnou nutričního stavu nemocného.

1.5 Seznam odborných zdrojů

BIENSTEIN, C., a kol. Dekubitus – Die Herausforderung für Pflegende. Stuttgard: Georg Thieme Verlag, 1997. 310 s. ISBN 3-13-101951-4.

DYLEVSKÝ, I., DRUGA, R., MRÁZKOVÁ, O. Funkční anatomie člověka. Praha: Grada Publishing, 2000. 664 s. ISBN 80-7169-681-1.

GERMANN, G., a kol. Kompendium ran a jejich ošetřování. Veverská Bitýška, Hartmann: 1999. 122 s. ISBN 3-929870-18-5.

POSPÍŠILOVÁ, A., ŠVESTKOVÁ, S. Léčba chronických ran. Brno, IDVPZ: 2001. 73 s. ISBN 80-7013-348-1.

ŠTORK, J., a kol. Dermatovenerologie. Praha: Galén, Karolinum, 2008. 502 s. ISBN 978-80-7262-371-6.

2 Proces hojení

Pokorná, A., Mrázová, R.

Hojení je fyziologický proces, při němž dochází kobnově porušené struktury afunkce kůže. Jedná se oproces reparační, při kterém je poškozená tkáň nahrazena vazivovou tkání, která se mění vjizvu (Pospíšilová in Bureš, 2006, Stryja, 2008, Pejznochová, 2010). Vprůběhu hojení probíhá složitý biologický proces zahrnující interakci různých typů buněk stimulovaných zánětlivými mediátory, růstovými faktory, enzymy, cytokiny adalšími látkami. Hojení je přirozeným obranným systémem pohybu adělení buněk, přičemž probíhá vněkolika fázích, které se vzájemně prolínají, časově se překrývají anavazují na sebe anelze je oddělovat. Základní fáze hojení jsou: zánětlivá (exsudativní), proliferační adiferenciační areepitelizační. Vpraxi tyto fáze označujeme jako fázi čištění, fázi granulační aepitelizační (Pospíšilová, Švestková, 2001). Chronická rána se vyznačuje tím, že neprochází řádným procesem hojení jak zhlediska času, tak ani zpohledu vlastní patofyziologie hojení, nebo prochází procesem, jehož výsledkem není anatomická afunkční integrita tkáně (Tošenovský, Zálešák, 2007).

Fáze zánětlivá, exsudativní (katabolická)– je charakterizovaná snahou odstranit zrány veškeré nežádoucí složky (eliminovat noxy). Dochází krozvoji zánětu, migraci buněk, jejichž primární úlohou je fagocytóza, tedy proces rozpoznávání apohlcování cizorodých částic. Vmístě defektu vzniká často nekróza, která je překážkou vuzavírání ahojení rány. Pro úspěšné hojení je proto nutné odstranění nekróz, devitalizované nevaskularizované tkáně apovlaků (Pospíšilová, Švestková, 2001, Bureš, 2006, Tošenovský, Zálešák, 2007, Stryja, 2011). Běžné trvání zánětlivé fáze utraumatické rány je tři dny od poranění. Unehojící se rány dochází kprodloužení intervalu právě zdůvodu přetrvávajících fibrinových anekrotických povlaků, velmi často lnoucích kespodině rány, azdůvodu přítomné infekce se známkami zánětu (rubor, calor, dolor, tumor afunctio laesae). Při dlouhodobějším trvání infekce dochází kmanifestaci dalších známek infekce, jako je hemopurulentní exsudát, zápach (foetor vulneris), celulitida tkáně vokolí rány, indurace, podminování (pocketing), změna citlivosti acelkové známky infekce (zvýšená tělesná teplota, zimnice, třesavka atd.).

Fáze granulační, proliferační (anabolická)– vtéto fázi dochází kneoangiogenezi aránu postupně vyplňuje nově se tvořící granulační tkáň. Takto vzniklá nová tkáň je podkladem pro proces epitelizace. Vtéto fázi je důležité udržování optimální vlhkosti ateploty tkání. Označení této fáze je odvozeno od zjevných známek hojení projevujících se výskytem světle červených, skelně transparentních jadérek (granul). Hodnocení barevného spektra nově vzniklých struktur je významné sohledem na efektivitu procesu hojení. Dochází-li kezvětšování granul azměně barvy (lososově červená), jedná se oznámky pokračujícího hojení. Pokud se naopak barva změní vnašedlou, granula postupně ztrácí barvu, jsou houbovitá apovleklá, jedná se oprojevy inhibice až úplné stagnace hojení. Pozornost je také třeba věnovat ostře červeným útvarům, které mohou být známkou tzv. ohnivých granulací arozvoje infekce (známky kritické kolonizace).

Fáze epitelizační– jedná se ofinální etapu vprocesu hojení rány. Epitelizace začíná zokrajů nebo zepitelizačních ostrůvků uvnitř rány. Buňky vpodstatě migrují po vlhké spodině (vlhká skluzná plocha spodiny je podmínkou kmigraci, stejně jako dostatečná saturace kyslíkem achemotaktické působení granulační tkáně). Epitelizace bezprostředně provází fázi granulace, která vytváří nosnou plochu pro tvorbu nového pojivového tkaniva apokožky. Granulační tkáň ztrácí vodu, dochází kúbytku cév vgranulační tkáni anová tkáň se zpevňuje apřeměňuje vjizevnatou. Nově vzniklá tkáň je velmi náchylná ktraumatu, což zvyšuje riziko vzniku nového defektu. Nově vytvořená tkáň získává asi 80 % původní pevnosti cca po dvou letech od zhojení.

2.1 Faktory determinující proces hojení

Pro pochopení patofyziologie hojení ran je důležitá znalost faktorů, které hojení ran ovlivňují. Proces hojení může být ovlivněn vkterékoli fázi jak lokálními, tak zejména celkovými faktory (celkovým stavem organizmu). Přehled nejvýznamnějších determinant negativně ovlivňujících proces hojení shrnuje tabulka 1.

Specifickou ačasto opomíjenou skupinou determinujících faktorů jsou změny psychiky nemocného vdůsledku bolesti aneschopnosti vykonávat běžné denní činnosti sdopadem na jeho osobní život (omezení sociálních kontaktů, deficit sebepéče, nezaměstnanost atd.), kulturně areligiozně podmíněné požadavky azvyky (změny vjídelníčku, denním harmonogramu) adeterminanty kognitivních funkcí (schopnost porozumět aadaptovat doporučení, dostatečná motivace acompliance nemocného).

Tab. 1 Faktory ovlivňující proces hojení

Systémové faktory

Lokální (místní) faktory

základní příčina poruchy integrity kůže

cévní etiologie

malignity

trauma

porucha hemodynamiky

snížená perfuze krve– obstrukce, hemostáza

ischemie

přidružená onemocnění

ICHS

hypertenze

diabetes mellitus

malabsorpce

onkologická onemocnění

imunodeficence

hloubka rány

poškození hlubších tkáňových struktur– prolongace hojení

věk

zpomalené hojivé procesy uosob vyššího věku

velikost rány

poškození rozsáhlých tkáňových struktur– prolongace hojení

nutriční stav

nedostatek minerálů (zejména vit. C, E) astopových prvků (Na, K, Ca, Mg, Fe, Cu aZn)

spodina rány

sekrece

přítomnost nekrózy, povlaků

farmakoterapie

cytostatika

imunosupresiva

antiflogistika

antihistaminika

lokalizace rány

místa vysoce namáhaná pohybem, snedostatkem tukové tkáně, predilekční místa dekubitů

hematologické poruchy

koagulopatie

anémie

okraje aokolí rány

navalité podminované aneostré okraje

centrální hypoxie

postižení CNS

poruchy vědomí– hypoxie + omezení mobility, inervace asenzitivity

mikrobiální infekce

lokální Celsovy známky zánětu

imunita

imunodeficitní stavy se sklonem kinfekčním onemocněním

stáří rány

dlouhodobě neléčené rány– prolongace hojení

nádorová onemocnění

malignity ovlivňují funkci imunitního systému

lokální hypoxie

(vokolí rány)

výrazná hypoxie snižuje syntézu kolagenu, zvyšuje náchylnost kinfekci insuficiencí leukocytů

spánek

spánkový deficit ovlivňuje buněčné dělení

teplota rány

optimální normální tělesná teplota

psychický stav (včetně přítomnosti bolesti)

stres

úzkost

strach

sociální izolace

demotivující projevy

cizí tělesa

lokální dráždění tkání

inhibice hojení

riziko infekce

systémová infekce

neschopnost aktivace imunitního systému

stav tkáně vokolí rány (např. macerace)

iritace okolí rány

inhibice hojení

riziko infekce

abúzus návykových látek

kouření

alkohol

analgetika

antiflogistika

drogy

způsob života

pracovní zařazení (statická zátěž)

pohybová aktivita

životospráva

socioekonomická úroveň nemocného

2.2 Kontinuum hojení rány– Wound Healing Continuum

Zhlediska návaznosti procesu hojení ajednotlivých intervencí vrůzných fázích hojení je nutno akceptovat základní charakteristiky fázového hojení avývoje rány směrem pozitivním či negativním (posun doleva– inhibice hojení, posun doprava– hojivý proces). Ktomu slouží pomůcka nazývaná The Wound Healing Continuum (WHC), která napomáhá kidentifikaci hlavních znaků fáze hojení aurčení adekvátního postupu intervencí (Gray, White, Cooper, 2002). Kontinuum hojení rány je tedy založeno na rozpoznání barvy, která na spodině rány převažuje aje pro hojení rány nejdůležitější (černá– žlutá– červená– růžová smezistupni) (obr. P1).

Černá rána je charakterizována výskytem nekrózy na spodině (suché– anglicky eschar, nebo vlhké gangrény– anglicky slough). Bývá také označována jako „nezhojitelná“ či „nejméně snadno hojitelná“ aje považována za počáteční fázi vklasifikaci WHC (Stotts, 1990). Struktury, které lze nalézt pod nekrotickým pláštěm, mohou mít různý charakter. Buď nalézáme žlutou „blátivou“ spodinu či granulační tkáň, anebo měkké podkožní tkáně. Černá barva může překrývat celou spodinu rány, ale často ji nacházíme pouze na okrajích sekundárně se hojících chirurgických ran audekubitů (většinou bez předchozí či nedostatečně efektivní léčebné intervence). Hlavním úkolem je odstranění devitalizované tkáně anásledné zhodnocení struktur pod ní. Sohledem na kompetence všeobecných sester je nutno využít jiných postupů než ostrého chirurgického débridementu (např. enzymatický, hydrolytický). Vpřípadě potřeby využití chirurgického débridementu je třeba zajistit ji lékařem. Vtéto souvislosti je potřeba upozornit na skutečnost, že nekrotická vrstva může být velmi tenká asnadno může dojít kpoškození struktur uložených těsně pod ní (Gray et al., 2004). Černá rána nepřechází vždy přímo po odstranění gangrenózního krytu vránu žlutou. Tato skutečnost souvisí srehydratací eschary, se změkčením nekrotické černé tkáně asrozsahem nekrotické komponenty ažlutého povlaku.

Tab. 2 Orientační klasifikace lokální terapie chronických ran

Klasifikace rány

Známky aindikátory pro hodnocení rány

Primární cíle oš. intervencí aléčebných zásahů

neléčený zánět apoškození kůže apojivové tkáně

hnis

chorobný zápach

silná exsudace

rána je drolivá

vyřešení hluboké infekce

redukovat bakteriální osídlení

působit preventivně proti septikemii aosteomyelitidě

ovlivnit zápach

schlorhexidinem, PVP jódy, cadexomer jódem

přítomnost převážně černé, černožluté až hnědé tkáně

rehydratovat příškvary– zajistit débridement: chirurgický, enzymatický, hydrolytický, hydrochirurgický, (usilně dehydratované odumřelé tkáně)

povleklá

viskózní rozbředlá formace převážně černé či žluté vrstvy tkáně

odstranění odumřelých složek apodpora rozpadu aodstranění nekrotické tkáně

známky granulace (nejprve ostrůvkovité)

vzhled– červené oblasti, které velmi lehce krvácejí

podpora tvorby nové cévní pleteně adalšího hojení rány

ochrana granulující rány před mechanickým poškozením anadbytečnou sekrecí

známky epitelizace

vzhled– růžové oblasti „nové“ tkáně

ochrana epitelizující rány před mechanickým poškozením

2.3 Příprava spodiny rány– Wound Bed Preparation

Zmírnění edému

Snížení produkce exsudátu nebo podporu jeho tvorby (management exsudátu– udržení optimální vlhkosti)

Redukci bakteriální zátěže včetně odstranění biofilmu

Nápravu anomálií, které přispívají knarušení hojení (podpora hojení od okrajů rány– edge effect)

2.4 Seznam odborných zdrojů

EWMA Position document– Wound Bed Preparation [online]. Dostupné z: http://ewma.org/english/position-documents/all-documents.html.

GRAY, D., WHITE, R. J., COOPER, P. The wound healing continuum. In White, R. J. (ed.) The Silver Book. Quay Books, MA Healthcare Ltd., London 2003.

GRAY, D., WHITE, R. J., COOPER, P., KINGSLEY, A. R. Understanding applied wound management. Wounds 2005, roč. 1, č. 1, s.62–68. ISSN 1044-7946.

GRAY, D., WHITE, R. J., COOPER, P., KINGSLEY, A. R. The Wound Healing Continuum, An Aid To Clinical Decision Making And Clinical Audit. Applied wound management. Publishers Wounds-UK, 2004.

HARDING, K. G., MORRIS, H. L., PATEL, G. K. Science, medicine and the future: healing chronic wounds. BMJ (The British medical Journal) 2002, 324 (7330), s. 160–163. ISSN 0959-8138.

KINGSLEY, A. Aproactive approach to wound infection. Nursing standard 2001, roč. 11, č. 15, s. 50–58. ISSN 0029-6570.

MILLER, M. Wound care. The role of debridement in wound healing. British Journal of Community Nursing 1996, roč. 2, č. 9, s. 52, 54–55. ISSN 1462-4753.

SIBBALD, R. G., WILLIAMSON, D., ORSTED, H. L., et al. Preparing the wound bed-debridement, bacterial balance, and moisture balance. Ostomy Wound Management 2000, č. 40, s. 14–35. ISSN 0889-5899.

SCHRAIBMAN, I. G. The significance of B-Haemolytic streptococci in chronic leg ulcers. The Annals of The Royal College of Surgeons of England 1990, č. 72, s. 123–124. ISSN 0035-8843.

STOTTS, N. A. Seeing red and yellow and black. The three-color concept of wound care. Nursing 1990, roč. 20, č. 2, s. 59–61. ISSN 1832-9861.

TOŠENOVSKÝ, P., ZÁLEŠÁK, B. Trofické defekty dolních končetin. Praha: Galén, 2007. 208 s. ISBN 978-80-7262-439-3.

TONG, A. The identification and treatment of slough. Journal of Wound Care 1999, roč. 8, č. 7, s. 338–339. ISSN: 0969-0700.

WHITE, R., HARDING, K. Trends in Wound Care I, II, III. British Journal of Nursing. London: Quay Books, 2003.