Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

ETIKA PRO ZDRAVOTNĚ SOCIÁLNÍ PRACOVNÍKY

Autoři:

Doc. PhDr. Jana Kutnohorská, CSc. – Institut zdravotnických studií,

Fakulta humanitních studií, Univerzita Tomáše Bati ve Zlíně

(nám. T. G. Masaryka 5555, 760 01 Zlín)

Doc. Mgr. Martina Cichá, Ph.D. – Institut zdravotnických studií,

Fakulta humanitních studií, Univerzita Tomáše Bati ve Zlíně

(nám. T. G. Masaryka 5555, 760 01 Zlín)

MUDr. Radoslav Goldmann – Nemocnice v Českém Těšíně, a.s.

(Ostravská 783, 737 01 Český Těšín)

Recenzentka:

Doc. PhDr. Markéta Rusnáková, PhD.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2011

Cover Photo © fotobanka allphoto, 2011

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 4741. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková

Sazba a zlom Karel Mikula

Schémata podle podkladů autorů vytvořil Karel Mikula

Počet stran 192

1. vydání, Praha 2011

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-3843-7

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7874-7 pro formát PDF

ISBN 978-80-247-7875-4 pro formát EPUB

Úvod

Etiku zdravotně sociální práce můžeme chápat jako studijně teoretickou disciplínu uschopňující profesionála kriticky posuzovat dilemata a problémy své praxe, též jako soubor norem, hodnot a postupů přijatelných v profesní praxi zdravotně sociálního pracovníka.[1] Východiska pojetí etiky zdravotně sociální práce jsou určena propojením zdravotní a sociální práce. Míra vzájemného propojení se odvíjí od konkrétního pojetí profese.

Konkrétní naplnění konceptu zdravotně sociálního fungování je proměnlivé, spojené s kulturou a hodnotami dané společnosti. Interpretace odpovídající podoby sociálního fungování uvnitř dané kultury je důležitou součástí poslání zdravotně sociální práce. Profesionál pomáhá při zvládání požadavků kladených vnitřním i vnějším prostředím, jde tedy o velmi komplexní činnost.[2]

Charakteristickým rysem výkonu zdravotně sociální profese je požadavek na znalost klienta a jeho situace. Zde je etický rozměr práce zdravotně sociálního pracovníka, který vyžaduje hlubší poznání klienta jako osoby, aby bylo možné uvažovanou pomoc poskytnout v úzké souvislosti s jeho osobní situací. Volba přijatelného postupu intervence se odvíjí spíše od situace klienta než pouze od strategie vlastní zdravotně sociálnímu pracovníkovi, který zprostředkuje pomoc.[3] Jinými slovy, pokud má zdravotně sociální pracovník vykonávat svou práci na profesionální úrovni, měl by kromě teoretických znalostí a profesní zručnosti dodržovat také určité etické principy.

Žijeme v době změny klasického paradigmatu společenských a ekonomických vztahů. To, co se nazývá finanční nebo ekonomickou krizí, lze bez nadsázky označit za krizi morálky a etiky.

Jen člověk kreativní, připravený na budoucí změny, jedinec osobnostně zralý, s dostatečnou etickou výbavou bude schopen čelit složitým situacím, které život v dnešní společnosti přináší.

Tato odborná publikace, určená v první řadě právě zdravotně sociálním pracovníkům, si klade za cíl být teoreticko-praktickým pomocníkem, průvodcem, třeba ne až do „úplného cíle“, protože i menší posun na cestě k požadovaným morálním vlastnostem a eticky přijatelnému jednání a chování je úspěchem. Jen stěží bychom lépe vystihli, o jak náročný jde cíl, jak se to v níže uvedeném textu podařilo Karlu Čapkovi (přičemž není podstatné, že se týká mravní výchovy dětí a mládeže): „Páni pedagogové, nikdo z nás nenapíše takovou mravoučnou knížku, která by všemu rozuměla a dovedla jakžtakž spojit křížící se etické zájmy tohoto světa. Mravní poučení, jehož by se dětem a žákům takto dostalo z různých úst, by jistě nebylo stejnorodé a jednosměrné; ale něco by z toho v mladých hlavách zůstalo, a táta doma, učitel ve třídě, život na ulici by to pomalu doplňoval a vyjasňoval; ani maličký člověk se neučí z jediného slabikáře, přes všechny výchovné osnovy. Ano, je a má a musí být jedna základní etika pro všechny lidi stejná; ale tuto základní etiku neskládá žádný filantrop, nýbrž všichni lidi dohromady svým denním a pracovním životem. A aby ta byla podána konkrétně, názorným vyučováním, příkladem, a ne poučkami, to by bylo tak dobře, že to ani nedovedu vřeleji říci.“

Článek, z nějž je tento text,[4] Karel Čapek poprvé publikoval v Lidových novinách v roce 1923. Je z něj zřejmé, že i dnes platí to, co platilo před více než 80 lety, že jde o životní moudrost, které by si měly být vědomy současné i budoucí generace. Přejeme si, aby si jí byli vědomi i studenti, budoucí zdravotně sociální pracovníci a všichni ti, kterým se naše kniha dostane do rukou. Věříme, že tato publikace čtenáře zaujme, že si v ní každý najde „to své“, co bude moci smysluplně využít při svém studiu, své práci, v běžném životě.

Autoři

1 Fischer, Milfait, 2008, s. 19.

2 Tamtéž, s. 76.

3 Tamtéž, s. 15.

4 Čapek, K. Spisy. Od člověka k člověku I. Praha: Československý spisovatel, 1988. 688 s.; Kapitola Mravní výchova, s. 320–321.

1 Filozofická aetická východiska profese

1.1 Filozofická východiska profese

Člověk je holistická (celostní) bytost, to znamená, žechceme-lise jím zabývat „celostně“, nesmíme opomenout nebo jakkoliv zanedbat anijednu složku jeho bio-psycho-sociální aspirituální dimenze. Lidská společnost je složitý systém společenských vztahů, dokterých lidé vstupují prostřednictvím své činnosti. Společenské vztahy nejsou jednoduchým spojením– kontaktem mezi lidmi, jsou to komplikované vazby, které mají svůj obsah, strukturu, funkce, dynamiku svého vývoje.[5] Jedním zklíčových filozofických pojmů santropologickou relevancí je pojem „existence“, vnovodobém myšlení vyhrazený pouze člověku. Pojem „lidská existence“ seobjevuje vmyšlení S.Kierkegaarda.[6] Není projevem nějakého obecného základu, aleoznačuje bytí člověka vjeho jedinečnosti, nezaměnitelnosti, konkrétnosti apředevším niternosti.

Podstatné je vidět člověka jako sjednocenou bytost, která dovede řídit sebe sama. Hlavním tématem rozpravy omorálce, sjejíž pomocí sesnaží etika chápat azvládat mravní dilemata, je otázka osobní odpovědnosti zajednání. Představa oindividuální odpovědnosti je dokonce vtělena dozákonů, které předpokládají, žečlověk je zasvé jednání odpovědný.[7]

Rozhodování lidí odkázaných nazdravotně sociální služby může být značně omezené, ato zdůvodu sociální bezmocnosti, která může být dána situací ivěkem. Navíc, člověk není atomizovaným jednotlivcem, který serozhoduje jen nazákladě vlastní vůle aracionality, ale je součástí sítě sociálních vztahů. Kantovské chápání autonomie jako základu lidské důstojnosti je závislé naakceptování ostatních jako svobodných bytostí. Schopnost každého racionálního bytí zjistit správnost činesprávnost vlastních principů aurčovat svoje jednání rozumem tvoří podle I.Kanta[8] základ lidské důstojnosti. Jen vtakové společnosti, vníž každý jedná autonomně, přičemž nezasahuje doautonomie ostatních, můžeme sčlověkem jednat jako súčelem osobě samým, nikoliv jako sprostředkem projiné cíle. Podle Kanta sčlověkem jednáme morálně, když mu předložíme takové důvody, které může považovat zaobjektivní, když sním jednáme jako srozumnou rovnocennou bytostí, hodnou úcty, která náleží každému. Kantova myšlenka jednání sdruhým člověkem jako súčelem stojí vpozadí lidských práv. Vezdravotnické legislativě našla uplatnění vprincipu tzv.informovaného souhlasu.[9]

Pro chápání důstojnosti člověka je důležité pochopit Kantovu etickou perspektivu, která sezaměřuje naproces morálního rozhodování jednotlivce, nauniverzální princip respektu, který náleží všem lidem, atonezávisle najejich konkrétní osobní biografii asociální pozici.

Pojem „sociálno“ či„sociální“ má obvykle znamenat ve„společnosti nebo příslušející kespolečnosti“, přičemž společnost je chápána jako autonomní zóna aktivity tvořená organizací lidských vztahů ainterakcí surčitými danými pravidly. Současné chápání práce vezdravotnictví, sociální práce, zdravotně sociální práce sevyznačuje důrazem narespekt klidské důstojnosti jako základního lidského práva. Jak je možné naplnit tento princip, když se člověk ocitá nahranici chápání vlastní situace? Kdy je možné činit rozhodnutí zaněkoho jiného?[10] Pojmy „profesionalizmus“ a„profesionál“ nejsou vnímány jednotně. Kroli profesionála seváží určité standardy jednání adalší charakteristiky. Profesionál je vybaven teoreticky, má specifické praktické dovednosti aautoritu uklientů aspolečnosti. Ctí kulturu profese, včetně profesního etického kodexu, významných profesních hodnot aje oddán poslání profese.[11] Zdravotně sociální pracovník vstupuje dovzájemného mezilidského vztahu sklientem adostáváse dochoulostivé oblasti „etického pole“. Zájem klienta musí být posuzován sohledem nazájmy ostatních zúčastněných. Jejich souhra není přímočarou záležitostí.

Každý člověk senějak projevuje. Vytvářísi svět, vekterém žije, azároveň tímto vztahem kesvětu sivytváří vztah ksobě samému ikjiným lidem, vytváří společnost. Lidská práce je vědomou aúčelnou činností. Člověk vpráci uskutečňuje vědomý cíl, účel aprojeho dosažení mobilizuje celý svůj fyzický, intelektový avolní potenciál. Práce tak vesvém nejpodstatnějším určení znamená „vlastní projev života“, způsob zviditelnění, vněmž člověk realizuje své cíle, vněmž vkládá dosvěta adopřírody své vlastní účely azáměry. Je to nejvlastnější způsob, jak si člověk osvojuje skutečnost. Práce je vesvé podstatě prostorem lidského sebepotvrzování, lidské seberealizace.[12]

1.2 Etická východiska profese

Zdravotně sociální práce má široký záběr. Tak jako je neopakovatelný každý jednotlivec, jak je vesvé podstatě individuální, tak je neopakovatelná ajedinečná práce sním. Jeto práce náročná naosobnostní etickou výbavu poskytovatele služeb, protože velmi často řeší dilematické situace.

Zdravotně sociální pracovník musí být člověk, který je schopen reflektovat skutečnost, který si je vědom, žemůže dávat, když ví, žemá conabídnout. Pomocí sebeuvědomění asebepozorování lze lépe plánovat ataké realizovat jednání sdruhými lidmi asměr sebevýchovy asebezdokonalení. To klade napomáhající profese odpovědnost zaaktivity přiuspokojování svých vlastních potřeb apotřeb klientů.

Eticky citlivý přístup předpokládá:

- Schopnost porozumět klientovi, docenit jeho způsoby uvažování avzorce myšlení.

- Vymezení adodržení rozsahu pomoci, která odpovídá požadavku klienta.

Zdravotně sociální pracovník může vidět další souvislosti případu, který řeší. Etický rozměr daného případu může vyžadovat schopnost vytvoření strategie možností zdravotně sociální intervence.[13] Mezi pracovníky vpomáhajících profesích sečasto setkáváme sezájmem ocelkové dobro klienta. Tento mnohdy intuitivně pociťovaný azároveň eticky reflektovaný přístup akcentuje připravenost pomáhajícího pracovníka kzprostředkování holisticky zaměřené podpory klienta, ato nejen voblasti zdravotně sociální, aletaké materiální, společenské, duchovní aspirituální. Jednáse zejména opodporu klientovy snahy dosáhnout svou vlastní cestou sebeurčení asebeuplatnění. Jde oto umožnit mu dosažení změny kekvalitativně lepšímu aautentičtějšímu životu. To je cíl zdravotně sociální práce ajejí etické dimenze.[14]

1.2.1 Základní etické pojmy

Etika je jedna ze základních filozofických disciplín. Je to nauka opodstatě apůvodu mravního vědomí, která teoreticky anormativně stanovuje, co je mravné aco nikoliv. Vedle noetiky (teorie poznání– viztéž noetika, epistemologie, gnozeologie) ametafyziky (nauka ojsoucnu), tedy disciplín ryze teoretických, je etika filozofií praktickou, oborem, který usměrňuje naše jednání achování vlidské společnosti, vrůzných životních situacích. Jinak řečeno, etika posuzuje astanovuje „to, co je“ a„to, co býti má“ zhlediska správnosti, mravnosti adobra.

Etika teoreticky zkoumá principy ahodnoty podmiňující jednání jedinců vsituacích, vnichž se mohou svobodně rozhodovat mezi různými variantami (možnostmi) jednání.

Vdějinách etiky lze vysledovat tři základní, vzájemně se prolínající proudy:

- Deskriptivní etika, zaměřující se naco nejexaktnější vyjádření morálních norem, postojů anázorů vrůzných kulturních formacích. Popisuje aempiricky hodnotí, co je aco není morální vrůzných sociálních skupinách akulturách.

- Preskriptivní etika (normativní, deontologická), která stanovuje:

- kritéria apodmínky dobrého či špatného jednání apodmínky vzniku apůsobení norem jednání achování (teorie norem);

- to, co by mělo být vnímáno jako nejvyšší dobro, např.blaženost (eudaimonie), štěstí, slastapod. Preskriptivní etika hledá odpověď naotázku, jak se má člověk chovat aproč se má chovat právě tak. Etická pravidla mají při jednání řídící funkci. Ztohoto hlediska jsou platná nebo neplatná, což však automaticky neznamená, že to jsou pravidla pravdivá nebo nepravdivá.

- Analytická etika (metaetika), která analyzuje význam morálních pojmů (dobrý– zlýaj.), analyzuje principy určující mravní bytí apovinnosti.[15]

Etika má dát člověku kdispozici aktuálně platná kritéria, podle nichž by mohl spolehlivě rozlišit, co je mravné aco není, co je správné aco nesprávné, co je dobré aco špatné apod. Etika má také určovat, co je onou kýženou hodnotou, kníž má jednání jedince směřovat (blaženost, požitky, dobro, Bůhatd.).

Zvýše uvedeného je zřejmé, žeetické principy anormy se vyvíjejí amění vzávislosti namateriálních aduchovních podmínkách společnosti.

Hlavním zájmem etiky jsou:

- Otázky aproblematika povinností člověka, tj.to, co by jedinec dělat měl (vizdeontologie)

- Otázky aproblematika hodnot ahodnotového systému, tj.to, co utváří správné jednání aco je podstatou správného jednání (vizaxiologie)

Etika jednání člověka nejen popisuje, ale ihodnotí ausměrňuje (viz normativní etika). Je zřejmé, žetak složitá filozofická problematika, jako je etika, mohla začít ovlivňovat lidskou společnost ausměrňovat jednání achování jedinců teprve navyšším, pokročilejším stupni vývoje myšlení arozvoje řeči. Vkaždé, různě dlouhé etapě dějin člověka trvalo velmi dlouho, než zvyklosti amravy, reflektující objektivní skutečnosti dané konkrétním, vývoji odpovídajícím způsobem života, začaly být chápány jako součást společenského bytí azačaly působit vesmyslu etických hodnot obecně platných. To je také důvod, proč se chceme zabývat otázkou, vekterých etapách vývoje lidstva mohlo být dosaženo takové úrovně myšlení ařeči, jež by umožňovala zabývat se etikou ajejími problémy. Podrobněji se tomu věnujeme vpřílozeč.1 (Vývoj etiky vprehistorických ahistorických souvislostech).

Morální vývoj společnosti je podmíněn vývojem člověka– jedince, ato jak vývojem rozumovým, tak citovým. Je evidentní, že období převratných vědeckých objevů aklíčových dějinných zvratů vesvých důsledcích vedou vkaždé společnosti kezměně paradigmat, což musí nutně ovlivnit racionalitu iemocionalitu jedinců icelé společnosti. Tím také, dříve nebo později, vtěchto situacích vždy dochází kovlivnění (změně) stávajících morálních aetických norem.

Jako argument adůkaz by nám mohlo sloužit srovnání vývoje společenského postavení dítěte aženy vantice, vestředověku adnes. Vantické společnosti zaujímaly žena idítě postavení zcela podřadné. Důkazem toho, že ani vestředověku se postavení ženy příliš nezměnilo, může být známý příběh skotské panovnice Marie Stuartovny. Její osud je dokladem toho, že ještě v16. století, vEvropě, dokonce ivšlechtických akrálovských rodech, bylo možné takové jednání azacházení sdítětem (budoucí ženou akrálovnou), které dnes chápeme jako naprosto nepřijatelné azavrženíhodné, nejen jako neetické, ale iprotiprávní.

Marie Stuartovna (1542–1587) byla totiž, již jako dítě předškolního věku, předurčena jako nevěsta anglickému králi. Podobné postupy nebyly tehdy mezi evropskými vládnoucími rody nikterak neobvyklé anikdo se ojejich správnosti neodvážil pochybovat. Nikdo tehdy takový postup nepovažoval za neetický nebo protiprávní.

Vevěku 5let byla Marie Stuartovna, vdůsledku různých intrik azměn politických záměrů, přemístěna doFrancie, kde byla vychovávána ufrancouzského dvora jako nevěsta předurčená profrancouzského krále. Toho si pak skutečně vroce 1658, vesvých 16letech, musela vzít.

Bez ohledu nadalší osudy Marie Stuartovny je natomto příkladu vidět, jak diametrálně se vnásledujících staletích změnily (vrelativně krátké době) etické normy vespolečenském postavení ženy, jak se změnilo jednání achování panovnických rodů. Dnes by podobné praktiky neobstály nejen před veřejností, ale ani vsamotné aristokratické společnosti. Vidíme, že vsoučasnosti si ičlenové panovnických rodů vybírají partnery podle své svobodné vůle, podle svého svobodného rozhodnutí, že dnes jsou běžné sňatky šlechticů ispartnery „neurozeného původu“.

Vdnešní době je ivjiných otázkách situace zcela odlišná ataké značně proměnlivá. Vprůběhu jedné či dvou generací můžeme pozorovat nepochybné, někdy přímo dramatické změny etických postojů vespolečnosti. Uvedeme další příklad.

Dnes, poobjasnění struktury DNA[16], jsme vbiologii alékařství očitými svědky složitých problémů, vášnivých diskurzů, bojů aproměn etických postojů, ato nejen zestrany odborníků, ale i veřejnosti. Tento nový objev azněj vyplývající souvislosti vedou kradikálním změnám hodnotících soudů vetických otázkách biologie amedicíny. Vznikají avyvíjejí se nová etická dilemata, dříve netušená. Vidíme to např. votázce antikoncepce, potratů, asistované reprodukce, klonování, embryonálních (kmenových) buněk, transplantacíatd.

Tyto otázky, bezprostředně se dotýkající samých (genetických) základů našeho života azdraví, jsme až dosud posuzovali podle etických norem vycházejících zpoznatků, které dnes můžeme považovat za překonané. Nyní však jsme svědky diskurzu, který hodnotí, resp. přehodnocuje vliv vědeckých objevů zásadního významu na morální postoje, hodnoty aetické normy.

Hodnocení může být kladné nebo záporné (vkategoriích dobré– špatné, správné– nesprávné, lidské– nelidské, čestné– nečestné atd.) aznamená, že konsekvence vyplývající ztěchto objevů mají obecně platnou morální dimenzi. Vevztahu ktéto zásadně nové vědecké problematice (anejen kní) hodnotíme postoje lidí (jednotlivých aktérů), ahlavně činy, které ztakových objevů vyplývají.

Nové vědecké poznatky aobjevy nepochybně vkaždé době ovlivňovaly morální klima aetické normy vespolečnosti. Tím spíše to platí vsoučasnosti, vdobách převratných vědeckých objevů. Jedinci, odborná veřejnost icelá společnost tak musí ketickým otázkám stím souvisejícím zaujímat nové postoje.

Morální dimenze lidského jednání je vpodstatě to, co nás odlišuje od zvířat, ovládaných ařízených pudy, aodostatní přírody, řízené fyzikálními zákony.

Lidé, obdaření rozumem (druhou signální soustavou) asvobodnou vůlí, mají schopnost volit mezi jednáním dobrým ašpatným, vduchu zmíněných morálních kategorií. Mají tedy schopnost morálního rozhodování. Za své rozhodnutí aztoho rezultující postoje ajednání je každý jedinec plně odpovědný. Vmorálním rozhodování hraje závažnou roli otázka platného, uznávaného hodnotového systému jednajícího jedince ajeho svědomí.

Příklad, který jsme výše uvedli, vesvé podstatě představuje problematiku biologicko-medicínskou, tedy otázky týkající se zdánlivě jen úzkého kruhu odborníků. Veskutečnosti je to však tematika, která má obecný dopad, široké působení avede, jako každý zásadně nový vědecký poznatek, kvšeobecnému diskurzu.

Bohatost ašíře morálně etických postojů ktéto zdánlivě úzké tematice avášnivé rozpory, které vzbuzují, jsou dalším dokladem toho, že morálně etické zásady apostoje vznikají amění se jen velmi obtížně asložitě, ikdyž jde onezpochybnitelné, převratné vědecké atechnické objevy, ojejichž okamžitém nebo alespoň rychlém společenském dopadu není pochyb.

Smyslem tohoto našeho historického ohlédnutí (viz též přílohač.1) je uvědomit si, které skutečnosti afaktory historického vývoje mohou vést kezměnám etických názorů apostojů. Stejně tak je potřeba si uvědomit, že morálně etické postoje mají vespolečnosti dojisté míry konzervativní charakter. To nám také ozřejmí text věnovaný historickému vývoji etiky avtéto souvislosti etickým hodnotám zněj vyplývajícím (viz dále).

Než ktéto problematice přistoupíme, uvedeme přehled, definice avýklad některých základních etických pojmů, které je třeba znát pro pochopení dalšího textu.[17] Vesnaze omaximální přehlednost je uvádíme strukturovaným způsobem, vabecedním řazení.

Axiologie– teorie hodnot (viz pojem „hodnota“), učení opovaze hodnot ajejich vzájemných vztazích.

Axiom– zásada nebo poučka, která se přijímá abez důkazu považuje zapravdivou nebo také zatvrzení deduktivní teorie, přijaté bez důkazu.

Deontologie– nauka opovinnostech, součást etiky zabývající se povinnostmi. Ty jsou obvykle vytyčovány vtzv. deontologických (etických) kodexech. Vymezují povinnosti apravidla chování vurčitých profesích či oborech. Příkladem deontologického kodexu je (jsou) např. Desatero božích přikázání, Hippokratova přísaha, Norimberský kodex, Listina základních práv asvobod, Práva pacientů, Kodex sester, Kodex sociálních pracovníků apod.

Determinizmus– filozofické učení otom, že všechny jevy vpřírodě ivespolečnosti jsou příčinně určeny nebo předurčeny Boží vůlí. Vychází zpřesvědčení, že lidské jednání je také předurčeno (determinováno) vnitřními nebo vnějšími příčinami. To je ovšem vrozporu se stoupenci názoru, že jednání jedince je dáno svobodnou vůlí, že každý má svobodnou vůli rozhodnout, zda bude jednat tak či onak (dobře či špatně). Krajní formou determinizmu je fatalizmus. Považuje-li se jednání jedince zaurčené či předurčené Bohem, označujeme to termínem predestinace.

Diskurz– rozhovor, rozmluva nebo rozprava. Diskurzem rozumíme racionální argumenty (na rozdíl od intuitivních), reflektující formu mluvené nebo psané řeči. Diskurz používá racionální, doložitelné aprokazatelné argumenty nebo protiargumenty. Představuje racionální rozbor nějakého tématu spoužitím argumentace, která má splňovat požadavek správnosti, průkaznosti apravdivosti. Diskurz je tedy metoda rozumového dokazování nebo vyvozování důkazů. Diskurzivní myšlení vefilozofii znamená myšlenkový postup, suvědoměním si všech souvislostí avšech jednotlivých článků logicko-deduktivního uvažování.

Diskuze– slovní výměna názorů odaném tématu, jejímž cílem je vyjasnění nebo vyřešení diskutovaného problému. Na rozdíl oddiskurzu lze vdiskuzi používat iargumenty nepodložené, neprůkazné, argumenty, které nemusí splňovat nároky nasprávnost apravdivost. Termín diskuzní nebo diskutabilní znamená, že takto označená skutečnost je nejasná, sporná, nedefinitivní.

Epistemologie– teorie poznání, zejména vědeckého poznání. Prakticky totéž znamenají termíny gnozeologie anoetika. Jsou to termíny prooznačení filozofické disciplíny zabývající se původem, náplní avýsledky vědeckého poznání („vědění ovědění“). Původem či zdrojem poznání může být např. zkušenost (empirizmus) nebo pochybování (skepticizmus) nebo také diskurz (diskurzivní poznání). Agnosticizmus naopak popírá možnost poznání vůbec. Viztaké níže– pojem „hermeneutika“.

Etika (zřeckého ethos = mrav, zvyk, obyčej)– filozofická disciplína zabývajícíse mravností, původem apodstatou morálního vědomí ajednání. Nauka osprávném jednání, mravouka nebo také praktická filozofie, čímž se míní filozofie vpraxi, vživotě, vkaždodenních životních situacích. Jak už bylo řečeno, etika posuzuje vztahy vespolečnosti azhlediska morálky stanovuje to, co je a co by býti mělo. Můžeme ji chápat jako:

- Vědu omorálce, která usiluje ovysvětlení mravních skutečností vespolečnosti zapomoci vědeckých disciplín, jako jsou biologie, psychologie, sociologie ajiné obory.

- Vědu, která teoreticky akriticko-normativně stanoví, co je mravné aco nikoliv. Zkoumá podstatu afunkci morálky, mravního vědomí. Zkoumá determinizmus asvobodu rozhodování ajeho vliv na to, co je aco býti má.

Étos– mravní základ, charakter (étos člověka, vědce, politika, lékaře, soudce, kněze, étos nějaké instituce nebo národa, étos uměleckého či vědeckého díla). Étos je určitá množina morálních norem, která ovlivňuje postoje ajednání jedinců nebo skupin avede kekonkrétnímu způsobu jednání. Pojem „étos“ není totožný spojmem etika nebo morálka. Je užší avyjadřuje především jevy ahodnoty, které jsou určující projednání jedinců, skupin nebo profesí.

Eudaimonie (eudaimonizmus)– jeden zezákladních pojmů etiky, znamenající osobní štěstí, blaženost, slast, příjemnost. Je to jeden zfilozoficko-etických principů, který se prolíná všemi etickými směry. Dosažení štěstí ablaženosti pokládá eudaimonizmus zacíl snažení každého jedince. Etické je vlastně každé jednání, které směřuje keudaimonii. Chápání blaženosti je vrůzných etických směrech či školách různé. Epikurejci ji viděli vslasti, stoikové vtom, co je užitečné arozumné, Sokrates vmoudrosti avědění, Platon vpravdě apoznání. Eudaimonie chápaná výhradně naturalisticky by sice vedla kosobní blaženosti, jednání jedince by však nasměrovala kčirému požitkářství.

Gnozeologie– viz pojem „noetika“.

Hermeneutika– původní náplní tohoto pojmu je teorie aumění výkladu Bible ajiných náboženských amytologických textů (zhlediska obsahového ijazykového) ajejich interpretace. Vmoderní době chápeme hermeneutiku jako filozofickou metodu, která pojímá poznání jako porozumění (narozdílod metod poznání popisných avysvětlujících). Viztéž pojmy epistemologie anoetika.

Hodnota– obecný pojem provšechno, čeho si ceníme avážíme. Hodnota je to, co považujeme zadůležité, cenné avýznamné projedince. Hodnota je to, proč dáváme něčemu přednost předněčím jiným, hodnota je to, co naši volbu určuje adojisté míry způsobuje, že naše svobodná volba není tak „úplně svobodná“.

Hodnota je vlastnost, která uspokojuje nějakou potřebu nebo libost jedince. Potřeba jedince totiž závisí především navůli alibost nacitu. Hodnota tedy znamená něco subjektivního, co závisí více nacitu než na rozumu, ať už jde ověc hmotnou nebo očin.

Vefilozofii avsociální sféře chápeme hodnotu jako vlastnost jevů, dějů ačinů, která určuje jejich pozitivní nebo negativní význam pro jedince nebo prospolečnost.

Vroce 2005 proběhlo navybraných středních školách vČeské republice kvantitativní dotazníkové šetření navzorku 855 lidí, které mělo zacíl zmapovat hodnotové orientace adolescentů vevěku 16–20 let (Preissová Krejčí, 2005). Respondentům byla předložena baterie 14 hodnot, které měli klasifikovat způsobem užívaným veškolní výuce vČR (škála 1–5). Veshodě sdosavadními výzkumy se naprvních místech umístily hodnoty zdraví (98 % respondentů), přátelství (97 % respondentů), rodina (95 % respondentů) aláska (91 % respondentů). Pořadí hodnot vhodnotovém žebříčku bychom mohli shrnout vnásledujícím sestupném pořadí: 1.zdraví, 2.přátelství, 3.rodina, 4.láska, partnerství, 5.vzdělání, 6.-7.být užitečný druhým aúspěšnost veškole, 8.volnočasové aktivity, 9.peníze, majetek, 10.dobře vypadat, 11.náboženství.[18]

Součástí etiky je také morální hodnocení, kdy hodnotu posuzujeme srovnáváním surčitým standardem, vzorem nebo zvykem. Např. hodnotu činu nebo určitého jednání posoudíme kladně, když odpovídá zvyklému vzoru, shoduje-li se sním. Podle toho označíme výsledné jednání zaetické nebo neetické, mravné nebo nemravné. Máme-li si hodnoty uvědomovat asrovnávat je, musíme mít hodnotový cit, podle něhož si vytváříme určité pořadí– hierarchii hodnot. Hierarchie hodnot připosuzování etických problémů znamená, že by měla být upřednostňována ta hodnota, která stojí zhlediska etických kategorií výše. Toto označujeme jako hodnotový cit. Jeho pěstování by mělo být nedílnou součástí myšlení, komunikace avzdělávání.

Můžeme například poměřovat statečnost, ctižádost avěrnost. Tyto vlastnosti znamenají zhlediska mravního jednání kladnou hodnotu. Jsou kvalitativně rovnocenné? Nebo je možné některou znich upřednostnit? Nebo se jejich subjektivní hierarchie může měnit vrůzných životních situacích, vrůzných povoláních, vrůzných druzích lidského jednání, např. vboji zaspravedlivou věc, vlásce, vpracovních vztazích, vumění apod.?

Studiem hodnot se zabývá jednak axiologie, jednak etika.

Kodex– volný nebo systematický soubor doporučení určitého oboru. Např. právní kodex (kodex církevního práva, kodex rodinného práva), etický kodex, mravní kodex, potravní kodex apod.

Láska– citově pozitivní sociální vazba, citový vztah příchylnosti (láska mateřská, rodičovská, erotická, charitativní, láska kbližnímu). Milovat abýt milován je jedna znejsilnějších potřeb člověka. Vetickém kontextu Lévinas[19] definuje lásku jako „vědomé, účinné adobrovolné přijetí „Jiného“ dovlastního života, ochotu být rukojmím zadruhého“.[20]

Legalita (zlat. lex = zákon)– zákonnost. Znamená to postup podle zákona bezohledu nato, zda je zákon správný análežitý. Legální je tedy to, co se děje (koná) podle zákona, aťje zákon zhlediska kvality jakýkoliv, tj.dobrý nebo špatný. Opakem legality je ilegalita, což je jednání (konání) nikoli podle zákona, tedy protizákonné.

Legitimita (zlat. legitimus = zákonný, zákonitý, náležitý, správný)– vyjadřuje oprávněnost zákonných norem (nebo také státní moci) nazákladě hodnot aprávních norem, které jsou správné, náležité aetické. Vztah legality alegitimity pochopíme nejlépe napříkladu rasistických zákonů nacistické Velkoněmecké říše. Persekuce Židů probíhala podle Norimberských zákonů, tehdy vNěmecku platných, byla tedy legální. Nebyla však anikdy nemohla být legitimní, neboť to byly zákony špatné, nemravné, neetické, popírající základní lidská práva.

Logika (zřec. logos = slovo, rozum, řeč, důvod)– nauka omyšlení, nauka ozákonech správného myšlení, nutného kvědeckému poznání, které staví napřesnosti, správnosti apravdivosti.

Metafyzika– nauka obytí ajsoucnu (viztaké pojem „ontologie“).

Morálka (zlat. mos = mrav, zvyk, obyčej, povaha, mravnost). Zfilozofického hlediska znamená morálka sféru chování ajednání lidí, posuzovanou ahodnocenou zhlediska etických hodnot. Je to proměnlivý, historicky podmíněný souhrn hodnotících soudů, pravidel, názorů, ideálů, norem ainstitutů, jimiž se lidé vesvém praktickém jednání řídí. Morálka jako normativní systém představuje vnitřní sankce jedince, které limitují (omezují) jeho jednání. Tyto morální normy vyplývají zdohody vzešlé zdiskurzu odobrém ašpatném (správném anesprávném), který vnormativní formulaci vyústí.

Pojem „morálka“ se často ztotožňuje setikou, což je však třeba odlišovat. Morálka představuje pravidla lidského chování ajednání aodpovídá pravidlům ahodnotám, knimž je jedinec vázán osobně, zatímco etika odpovídá pravidlům ahodnotám obecně, veřejně uznávaným.

Morálka se zakládá nahodnotících soudech otom, zda jednání jedince koliduje nebo nekoliduje smorálními záměry azájmy druhých. Morálka znamená také plnění povinností vyplývajících zmravního uvědomění. Vpodstatě jde ojedince vevztahu kmravním normám. Morálka představuje formální aspekt mravnosti, tj.shodu jednání smorálním cítěním asvědomím. Základem morálky je víra vzávaznost mravních norem, platných vdané době projedince, skupinu, společnost. Morální názory vespolečnosti mohou být izcela protichůdné ataké se vyvíjejí, což obvykle představuje různě dlouhý proces.

Etika (jako filozofická disciplína) zkoumá původ apodstatu mravních pravidel. Zkoumá azdůvodňuje, proč je určité jednání správné aproč jsme oprávněni takové jednání odvšech jedinců vyžadovat.

Vztah morálky aetiky bývá někdy vysvětlován asrovnáván sestrukturalistickým pojetím jazyka, ato tak, že jazyk– jako konkrétní jazykový projev (řeč)– jako by se rovnal morálce (zvykům, pravidlům), zatímco jazyk– jako systém (pravopis, gramatika)– jako by se rovnal etice.

Morální– týkající se morálky, zmravnosti vyplývající, týkající se duchovní, psychické stránky jedince. Pojem „morální“ tedy neznamená „mravně dobrý“, ale „patřící dooblasti morálky“. Pojem „nemorální (amorální)“ není opakem morálního, jak by se naprvní pohled zdálo (nerovná se nemravnému), ale znamená označení něčeho, co se nachází mimo oblast morálky. Jednání morálně dobré nebo špatné znamená shodu nebo neshodu splatnými normami asvlastním svědomím.

Moralizmus– všechny formy absolutizace etických amravních norem. Moralizmus znamená mravní fundamentalizmus, zahlcení mravnostními postuláty. Takové postoje zužují etiku aomezují jednání jedinců napřikázané azakázané avedou knadřazování mravních hodnot nadvšechno ostatní.

Moralita– mravní cítění, tj.vnitřní, mravní pojetí povinnosti, narozdíl od legality, která znamená povinnost danou zákony.

Mrav– ustálený způsob nebo také zvyklost určitého jednání vespolečnosti. Mravy jsou různé vrůzných zemích, národech, krajích, etnikách, komunitách (městských, venkovských, měšťanských, proletářských, šlechtických apod.). Mrav úzce souvisí smorálkou avztahuje se kširoké škále jednání, konání azvyklostí. Nemrav je také mrav, jenže takový, který podle platných norem nazákladě hodnotícího soudu neschvalujeme.

Mravnost– způsob života ajednání, které je vsouladu sobecně uznanými mravními normami (zákony). Mravnost je pojem abstraktní. Konkrétní jsou pouze způsoby jednání (jevy), odnichž byl pojem „mravnost“ odvozen jako jejich společný znak. Mravnost vpraktickém životě znamená rozlišování dobra azla vmnožině různých mravních jevů.

Noetika (zřec. noein = myslet)– nauka opoznání, teorie poznání, podle Kanta[21] nauka ozásadách, formách, možnostech adosahu lidské poznávací schopnosti. Noetika zkoumá také věrohodnost poznání.

Ontologie– nauka obytí, ojeho nejobecnějších určeních apojmech.

Obsahem svědomí je:

- Poznání původu norem ajejich významu

- Hodnotící moment– schopnost posoudit vlastní záměry ačiny, schopnost ubránit se nesprávným formám jednání

- Emocionální komponenta– vědomí povinnosti, viny, lítosti, pokání, součástí emocionální složky svědomí je obvykle strach, pocit viny astudu

- Snaha onápravu

1.2.2 Základní pojmy zdravotně sociální práce

1.2.3 Exkurz do historie etiky

Do okruhu těchto starořeckých filozofických škol patří:

- Škola kyrénská (zakladatel Aristippos zKyrény; 435–355př. n.l.)

- Škola cynická (zakladatel Antisthenés; 440–366 př. n.l.)

- Škola epikurejská (zakladatel Epikúros;342–271př. n.l.)– tzv.filozofové zahrady[28].

- Škola stoická (zakladatel Zénón zKitia; 340–265př.n.l.)[29]

- Sókratés (469–399př. n.l.)

- Platón (427–347př.n.l.)

- Aristotelés zeStageiry (384–322př.n.l.)

- Etika empiristická (zkušenostní)

- Účinek (výsledek, output)

- Působení (stimulus, input) zvnějšku (prostředí)

- Protipůsobení (reakce)

- Etika utilitaristická

- Princip následků: mravní hodnocení nějakého jednání je možné teprve nazákladě posouzení důsledků, které zjednání vzniknou. Vše závisí navýsledku– důsledcích jednání. Neexistuje tedy jednání, které by bylo možné označit zaapriori správné nebo nesprávné. Názorným příkladem může být např.krádež vušlechtilém úmyslu, milosrdná ležapod.

- Princip užitečnosti: proposouzení důsledků jednání je zhlediska etiky rozhodující užitečnost aprospěšnost

- Princip hedonistický: správné je vše, co uspokojuje anaplňuje potřeby jedince. Ztohoto hlediska pak je stejně dobré, vede-li kpocitu naplnění či štěstí ujednoho třeba četba poezie, ujiného třeba sledování televize. Úroveň morálně etická tedy nezáleží nakvalitě hodnoceného jednání, ale nadosaženém výsledku.

- Sociální princip: mravně dobré je jednání tehdy, jsou-li jeho důsledky pozitivní provšechny, jichž se jednání týká. Jednání je mravně dobré tehdy, když zajistí dobro (užitek, štěstí, prospěch) co největšímu počtu jedinců.

- Etika pragmatická

- Etika Kantova– etika tzv.kategorického imperativu

1.2.4 Náboženská etika

- Pozitivní– shrnující materiály Bible atradice

- Spekulativní– materiál pozitivního období zhodnocuje aracionálně zpracovává dosoustavy

- Kazuistické– zabývající se jednotlivými eticky významnými případy aproblémy

- Renovační– usilující oobnovu křesťanské etiky

1.2.5 Další etické směry

- Situační etika

- Deskriptivní etika

- Sociální etika

- Užitá (aplikovaná) etika

- Za užitou etiku např. není možné chápat pouhé vyznačení nebo vyjmenování morálních problémů, event.pracovních problémů apovinností určité oblasti lidské činnosti, které samo osobě nevede kvytyčení etických norem.

- Zaaplikovanou etiku nelze také považovat např.výčet kladných morálních vlastností ahodnot pracovníků dané profese nebo určitého oboru, neboť takové vytčení vlastností samo osobě nemůže vést kestanovení platných etických norem či postulátů.

- Ze stejných důvodů nelze považovat zaprofesní etiku pouhé vytčení záporných morálních jevů vdaném oboru lidské činnosti.[38]

1.2.6 Etické normy ahodnoty

- Mravní jednání, chování azvyky jedinců– tj.objektivní, praktická stránka mravních jevů

- Mravní vědomí, cítění apřesvědčení– tj.subjektivní, praktická stránka mravních jevů

- Mravní cíle aideje, kodexy mravních hodnot anorem– tj.teoretická stránka mravních jevů

- Vztah mezi tím, co je aco by býti mělo

- Vztah mezi zájmem individuálním aspolečenským

- Vztah mezi dobrem azlem

- Odkud se normy apravidla jednání berou? Kdo je určuje astanovuje?

- Je možné etické normy odůvodnit adokázat jejich platnost?

- Jsou to normy trvalé (věčné), nebo se mění avyvíjejí?

- Jak to, že na některých etických normách se lidé shodnou anajiných ne?

- Mravní hodnocení– vychází ztoho, že každému jednání (svému ijiných) připisujeme nějakou mravní hodnotu, mravní význam. Každé jednání schvalujeme nebo neschvalujeme, chválíme nebo haníme, apodle toho posuzujeme morálku jednající osoby. Taková hodnocení se mohou týkat nejen jedinců, ale iskupin, sociálních útvarů, institucí, úřadů, zákonůatd.

- Svědomí– přihodnocení jednání lidí předpokládáme, že lidé užívají rozum ajsou schopni rozumem poznat rozdíl mezi dobrem azlem. Každý „nějak“ usuzuje otom, co je dobré aco špatné vobecném smyslu, ikdyž vjednotlivostech se názory nadobro azlo mohou lišit. Předpokládáme také, že každý ví, že dobro se konat má azlo nikoliv.

- Dobrovolnost– vycházíme ztoho, že každý jednající jedinec je pánem svého rozhodování, že se sám rozhodl, jak má jednat, že jeho jednání není determinováno pudy (jako jednání zvířat) čijinak.

- Odpovědnost– znamená, žejedinec je schopen odůvodnit, proč jednal tak ane jinak. Jeho jednání přijmeme aospravedlníme, dá-li se zdůvodnit. Odpovědnost předpokládá dvě zásadní hlediska:

- Dobré azlé může být předmětem diskurzu ourčení dobra azla, vyžaduje racionální, dokazatelnou argumentaci.

- Špatné, zlé, nemorální jednání má obvykle charakter něčeho, co je proti rozumu, co se nedá rozumovými argumenty odůvodnit.

- Sociální zřetel– jde omorální soud, týkající sevztahu vlastních potřeb azájmů kpotřebám azájmům druhých lidí. Tento vztah úzce souvisí také shumánním soužitím lidí asotázkou spravedlnosti vmezilidských vztazích. „Co sám nechceš, abyjiní činili Tobě, nečiň Ty jiným.“ Tím se vyslovuje požadavek:

- aby se lidé, přesvšechny rozdílnosti, vzájemně uznávali jako rovnocenné bytosti

- abykaždý bral vúvahu, že ten druhý (jiný) má potřeby azájmy jako on sám

- Vlastní mravní hodnota– mravní kvalita člověkase liší od jiných vlastností jedince (odinteligence, obratnosti, vzdělanostiapod.). Úroveň mravní hodnoty úzce souvisí se svědomím jedince atýká se hodnotové hierarchie, důstojnosti arespektu člověka vevztahu kdruhým.

1.2.7 Morálka individuální asociální

Individuální dimenze

- Jaké hodnoty budu respektovat aprosazovat vesvém soukromém iprofesionálním životě?

- Jaké hodnoty chci, abybyly zachovány arespektovány vbudoucnosti?

Sociální dimenze

Morální hodnoty anormy

1.2.8 Empatie

- když víme všechno sami nejlépe

- když jsme zahlceni činností nebo když jsme přetížení anahněvaní

- chybí-li nám nezbytná vnímavost[44]

1.2.9 Dilematické situace

- vždy jednal tak, abyto sloužilo zájmům klientů ajejich blahu.

- zajistil, abyžádný čin nebo opomenutí vrámci jeho kompetencí nemělo škodlivé důsledky, pokud jde ozájmy abezpečí klientů.[48] Vetických kodexech, které směřují kezdravotní asociální práci, serovněž zdůrazňuje odpovědnost zajednání.

1.2.10 Trénink zaměřený na oblast morální volby

- Slušné azdvořilostní chování keklientovi

- Uvědoměnísi jeho složité životní situace

- Odpovědný aempatický přístup keklientům

- Aplikace komunikační zručnosti přivýkonu zdravotně sociální práce, chápaná jako vlastní profesionální prestiž

- Principy rozhodování

- Upřednostnění všeobecných etických principů nebo situační etiky

- Kritéria rozhodování– rozhodování veprospěch jednotlivce nebo veprospěch společnosti

- Zvažování, dojaké míry jsou etické principy nezávislé naspolečnosti

- Schopnost zhodnocení, čím naše rozhodnutí prospívá kblahu klienta, zda mu jsou prospěšná, čím mu přinášejí pomoc, podporu, rozvojapod.

- Hledání odpovědi naotázku: Cosechápe jako „lidská potřeba“? Jaký je vztah meziakceptovanými potřebami acelkovým (ekonomickým, politickým apod.) stavem společnosti? Jsou lidské potřeby stálé, nebo jsou proměnlivé včase?[50]

1.2.11 Potřeby člověka ajeho motivace

Potřeby člověka

Motivace

- Motivované chování vždy směřuje knějakému cíli. Domnívámese, že„něco“ naplní naši potřebu. Toto „něco“ sestává naším cílem.

- Když cíle nelze dosáhnout (nebo když člověk vidí, žejej nelze dosáhnout), dochází knerovnováze (subjektivně pociťované jako úzkost). Potřeba, které je upřeno uspokojení, sestává zdrojem negativních emocí. Jednodušeji řečeno, když nemůžeme mítto, očem sedomníváme, žeto potřebujeme, abychom mohli být důležitými avbezpečí, připadámesi bezcenní. Vtakové situaci jsme motivováni ktomu, abychom svou potřebu „cítit svou hodnotu“ chránili předdalším zraněním, asice tak, žepocity vlastní bezvýznamnosti anejistoty omezíme naminimum.

Table of Contents

Úvod

1 Filozofická a etická východiska profese

1.1 Filozofická východiska profese

1.2 Etická východiska profese

1.2.1 Základní etické pojmy

1.2.2 Základní pojmy zdravotně sociální práce

1.2.3 Exkurz do historie etiky

1.2.4 Náboženská etika

1.2.5 Další etické směry

1.2.6 Etické normy a hodnoty

1.2.7 Morálka individuální a sociální

Individuální dimenze

Sociální dimenze

Morální hodnoty a normy

1.2.8 Empatie

1.2.9 Dilematické situace

1.2.10 Trénink zaměřený na oblast morální volby

1.2.11 Potřeby člověka a jeho motivace

Potřeby člověka

Motivace