Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Iva Nováková

ZDRAVOTNÍ NAUKA 3. DÍL
Učebnice pro obor sociální činnost

Recenze: Prof. MUDr. Jiří Schindler, DrSc., Mgr. Jitka Hůsková

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Photo © fotobanka allphoto, 2012
Fotografie dodala autorka.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 5006. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Počet stran 144
1. vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-3707-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7895-2 ve formátu PDF
ISBN 978-80-247-7898-3 ve formátu EPUB

Úvod

Do rukou se vám dostává publikace, jejímž cílem je stručnou a srozumitelnou formou seznámit žáky studijního oboru sociální péče se základy epidemiologie a hygieny a se základy první pomoci a resuscitace.

Výběr, rozsah a hloubka předkládaných informací vychází ze zkušeností s výukou a ze zjištěných a pochopených potřeb v praxi.

Učebnice je rozdělena na tři části (epidemiologie, hygiena, první pomoc). Každá část se věnuje obecnému a specifickému zaměření v rámci uváděného oboru. Učebnice vychází z učebních osnov předmětu zdravotní nauka stanovených pro tento obor.

Cílem studia této učebnice je, aby se žáci seznámili s problémy, jejich riziky a způsobem jejich řešení. Jinými slovy – žák má znát co, kdo, jak, proč.

Informace, které se k jednotlivým problematikám vztahují, popisují související rozmanité projevy a děje. Je na učiteli, jak tyto informace při vyučování podá. Věřím, že studium této publikace pomůže osvojit si potřebné znalosti uvedených oblastí.

Autorka

ZÁKLADY
EPIDEMIOLOGIE

1 Epidemiologie jako vědní obor

Epidemiologie je vědní obor, který studuje výskyt přenosných nemocí v lidské populaci a zabývá se faktory, jež výskyt přenosných nemocí ovlivňují v čase a v místě u různých skupin osob.

Cílem epidemiologie je objasnit příčiny vzniku přenosné choroby, zjistit, jak se nákaza šíří, zabránit jejímu šíření a provést preventivní opatření.

Epidemiologie se rozvíjí ve dvou oblastech:

Obecná epidemiologie se zabývá problémy, které jsou společné všem přenosným nemocem (vznikem, šířením a prevencí).

Speciální epidemiologie se zabývá jednotlivými skupinami přenosných chorob s týmž nebo podobným procesem šíření.

2 Obecná epidemiologie

Za epidemii se považuje hromadný výskyt onemocnění, jímž je postiženo více než 2 % obyvatel (2 000 onemocnění na 100 000 obyvatel).

2.1 Základní epidemiologické pojmy

Infekční onemocnění

Infekční onemocnění (neboli přenosná nákaza) je způsobeno živými organizmy.

Některé organizmy jsou schopny vyvolat u lidí (případně i zvířat a rostlin) onemocnění. Tato schopnost se nazývá patogenita (choroboplodnost). Patogenní mikroorganizmy mají schopnost vniknout do těla, množit se v něm a způsobit onemocnění. Míra patogenity je označována jako virulence. To, zda vznikne onemocnění, nezávisí jen na patogenitě a virulenci, ale i na velikosti infekční dávky (počtu mikroorganizmů, které proniknou do těla), odolnosti a imunitě hostitele. Čím vyšší je odolnost a imunita, tím menší je pravděpodobnost vzniku onemocnění. U odolnosti se uplatňuje i zdravý životní styl (životospráva, výživa, tělesná hmotnost, dostatek pohybu a odpočinku).

Formy infekčního onemocnění

Zjevná (manifestní) forma nákazy má čtyři stadia:

Inkubační doba: období od proniknutí původce nákazy do těla až do objevení prvních příznaků nemoci. Inkubační doba může trvat od několika dnů až po několik týdnů, měsíců či roků.

Prodromy: první příznaky, nejasné a neurčité (bolest hlavy, únava, zvýšená teplota), podle nich ještě nelze stanovit diagnózu.

Klinické příznaky: charakteristické patologické projevy nemoci (například průjem u střevních infekcí). Nemoc je plně rozvinutá, onemocnění probíhá často akutně.

Rekonvalescence: období postupného uzdravování, příznaky nemoci mizí, ale organizmus je ještě oslabený.

V období rekonvalescence může dojít i k recidivě, tj. novému vzplanutí téže infekce.

V období rekonvalescence se může objevit i jiná infekce vyvolaná jiným mikrobem. Je to tzv. superinfekce, která vzniká oslabením organizmu předchozí infekcí.

Je důležité vědět:

Ve všech stadiích zjevné formy onemocnění se vylučují mikrobi.

Nejvíce nebezpečné je období nemoci s typickými příznaky (například kašel), kdy se mikrobi mohou šířit do okolí.

Méně nebezpečné je období rekonvalescence, kdy se již obvykle mikrobi nevylučují.

Skrytá „inaparentní“ forma nákazy

Onemocnění proběhne bez příznaků.

Inaparentní infekci lze prokázat laboratorními testy.

Perzistentní nákaza

Mikrobi dlouhodobě přežívají v ložisku infekce (v abscesu orgánů, v plicích, v ledvinách, v kostní dřeni).

Jde o jistou formu chronické infekce s výraznými projevy.

Infekční onemocnění se vyskytuje v různém rozsahu:

Při sporadickém výskytu se objevují ojedinělé případy onemocnění, které spolu navzájem místem ani časem nesouvisejí.

Epidemický výskyt je hromadný s místní a časovou svázaností, rozsáhlá epidemie, která přesahuje hranice kontinentu, je pandemie.

Při endemickém výskytu spolu jednotlivé případy nemoci souvisejí místem v různém časovém období. V lokalitě se objevují jednotlivé případy bez zřejmé souvislosti a bez projevů šíření.

Rozvoj epidemie

V rozvoji epidemie se uplatňují původci epidemie, což jsou bakterie, viry, patogenní houby a protozoa, kteří nakazí vnímavého jedince, člověka nebo živočicha, hostitele infekce, který se z epidemiologického hlediska stává primárně zdrojem nákazy. Pokud se infekce šíří od zdroje, což nemusí být člověk nebo jiný živočich v určitém místě, stává se tato lokalita ohniskem s vysokou četností nákazy.

3 Šíření nákazy

Rozvoj infekce je dán vlastnostmi zdroje a cesty přenosu a vnímavostí jedince nebo populace.

3.1 Zdroj nákazy

Zdrojem přenosné nákazy je nemocný člověk, živočich nebo mikrobiálně kontaminovaný předmět nebo prostředí. Původci nákazy v něm přežívají, rozmnožují se a vylučují se z něj. Zdrojem nákazy mohou být i nosiči, hostitelé infekce evidentně zdraví, bez příznaků onemocnění.

Člověk je zdrojem nákazy v období onemocnění, při vylučování původce (tj. období nakažlivosti). Pro šíření nákazy má význam usídlení původce v těle nosiče (například virus hepatitidy B a HIV v krvi, ve žlučových a močových cestách Salmonella typhi, v plicích, ledvinách, v mozkomíšním moku Mycobacterium tuberculosis, na sliznici horních cest dýchacích, zejména na mandlích pyogenní streptokoky a stafylokoky na sliznici dutiny nosní).

Nosič nákazy (nosičství)

Nosič nákazy je rizikovým zdrojem nákazy, zejména když jeho nosičství není rozpoznáno.

Nosičství se může vyvinout po prodělání některých nemocí, například tyfu, paratyfu, salmonelózy, záškrtu.

Nosič nákazy je evidován, je pod lékařským dohledem, nesmí vykonávat činnosti, které mohou ohrozit ostatní osoby (například práce v potravinářství), musí oznámit svému praktickému lékaři případnou změnu bydliště, zaměstnání, hospitalizaci.

Živočich – savci, ptáci, ryby

Zdroj nákazy může být nemocné zvíře. Nákazy přenosné ze zvířat na člověka jsou tzv. zoonózy. Nákaza přenosná z domácího zvířete je například salmonelóza, červenka, brucelóza, tuberkulóza, ornitóza, listerióza, z volně žijícího zvířete tularémie, vzteklina, klíšťová encefalitida.

Je důležité vědět:

Zoonózy se přenášejí přímým nebo nepřímým kontaktem člověka se zvířetem nebo hmyzím vektorem.

Zoonózy se přenášejí i živočišnými produkty (maso, mléko, vejce), nepřenášejí se z člověka na člověka.

3.2 Cesta přenosu nákazy

Cesta přenosu od zdroje může být různá podle toho, ve kterých orgánech infekční proces probíhá a jakou cestou původce nákazy opouští svého hostitele.

Způsob vylučování je současně dán i prostředím, do kterého se zárodky vylučují (například u střevních nákaz se zárodky dostávají stolicí do odpadních vod, do půdy, na předměty, na ruce – rukama znečištěnýma stolicí se původci nákazy dostávají do potravin a pak do trávicího traktu člověka).

Cesta, jíž se původce infekce dostává od zdroje k vnímavému jedinci, se označuje jako cesta přenosu nákazy (schéma 1).

Schéma 1 Mechanizmus přenosu mikrobů

Mechanizmus přenosu nákazy

Vyloučení mikroorganizmů ze zdroje nákazy do vnějšího prostředí

Původce infekce se vylučuje do vnějšího prostředí nebo přímo vniká do dalšího hostitele. Vektorem jsou kapénky, sliny, stolice, moč, krev, sperma.

Přežívání mikroorganizmů ve vnějším prostředí

Prostředí, předměty, půda, prach, voda mohou být kontaminovány mikroby. Mikroorganizmy mohou přežívat v prostředí podle odolnosti k podmínkám vnějšího prostředí po hodiny až roky. Extrémně choulostivý je ve vnějším prostředí například virus spalniček, což lze očekávat, neboť viry se pomnožují jen v živých buňkách. Velmi rezistentní mikrobi přežívají několik měsíců i let, například Mycobacterium tuberculosis.

Vniknutí mikroorganizmu do vnímavého jedince

Místo, kudy vnikne mikrob do vnímavého jedince, je vstupní brána infekce. Do dýchacího traktu vniká vdechnutím kapének, částicemi prachu obsahujícími mikroby či požitím nápoje a potravin do trávicího traktu, kůží nebo sliznicí většinou po porušení její integrity kousnutím, škrábnutím, traumatem. Kůží proniká původce infekce také bodnutím hmyzem.

Základní cesty přenosu nákazy

Nákaza se přenáší přímým kontaktem infikovaného pacienta – kožním nebo slizničním povrchem (například při pohlavním styku), poraněnou kůží – při pokousání zvířetem (například u vztekliny), placentou z matky na plod (například toxoplazmóza, syfilis, HIV).

Nepřímo se nákaza přenáší předměty – například ručníky, kapesníky, příbory, pomůckami pro ošetřování nemocných, vodou, potravinami, biologickými produkty – například krví a krevními produkty (prádlo, ručník).

Přenos nákazy vzduchem (schéma 2)

Vzdušné nákazy se šíří:

Kapénkami slin (kapénky slin s přítomností mikrobů se při mluvení, kašlání, kýchání dostanou do vzduchu a jsou vdechnuty vnímavým jedincem)

Kontaminovaným prachem (prach, který obsahuje rezistentní mikroby, se zvíří a dochází k jeho vdechnutí)

Kontaminovaným aerosolem (aerosol je tvořen drobnými kapénkami rozptýlenými ve vzduchu, které díky vlhkosti umožňují přežívání mikrobů, chovají se jako prach a mohou se vdechnout)

Schéma 2 Přenos vzduchem

Přenos nákazy vodou a potravinami (schéma 3)

Střevní nákazy se šíří:

Rukama kontaminovanýma stolicí, potravinami, vodou.

Branou vstupu je trávicí trakt.

Cesta ze stolice do úst se označuje jako fekálně-orální přenos.

Schéma 3 Přenos vodou a potravinami

3.3 Vnímavý jedinec – hostitel

Vnímavost jedince závisí na rezistenci – odolnosti, čili nespecifické (všeobecné) imunitě a na specifické buněčné a/nebo protilátkové imunitě. Nespecifická rezistence závisí na tělesné a psychické kondici, na věku, způsobu výživy a celkovém životním stylu.

4 Protiepidemická opatření před vznikem apři vzniku nákazy

Cílem protiepidemických opatření je snížit výskyt infekčních nemocí nebo je eradikovat – vymýtit.

Preventivní protiepidemická opatření jsou zaměřená napředcházení vzniku epidemie, represivní opatření potlačují vznik ašíření epidemie,tedy když už seobjevil hromadný výskyt. Účelem prevence je, aby epidemie nevznikla, účelem represe, aby senešířila.

4.1 Preventivní protiepidemická opatření

Preventivní protiepidemická opatření jsou prováděná před možným vznikem epidemie scílem jí předejít.

Jsouto všeobecná hygienická opatření, očkování, preventivní screening, ochrana kolektivu před proniknutím nákazy azdravotní výchova.

Všeobecná hygienická opatření voboru komunální hygieny

Jde o běžně známá kontrolovaná opatření sdohledem například nazásobování obyvatelstva dezinfikovanou pitnou vodou, odvádění odpadních vod,třídění odpadu, ochranu potravin vevýrobě, jejich skladování, distribuci, prodej anahygienické podmínky bydlení.

Očkování populace

Očkování navozuje uočkovanců vpopulaci specifickou imunitu proti určitému původci infekčního onemocněnítvorbou protilátek.

Preventivní screening

Screening slouží kvyhledávání, evidenci akontrole nosičů. Nazákladě screeningového šetření sečiní protiepidemická opatření, například zákaz činnosti vprofesích, kde hrozí riziko šíření nákazy.

Ochrana kolektivu před nákazou

Protiepidemická opatření seaplikují vexponovaných rizikových kolektivech, školkách, dětských domovech, vletníchtáborech, vdomovech seniorů, vpsychiatrických léčebnách.

Zdravotnická výchova

Zdravotnická výchova sezaměřuje především naosoby, které pracují vrizikových podmínkách (výroba adistribuce potravin, kojenci, jesle, školky, školy, ošetřovatelé asociální pracovníci aosoby nižší socioekonomické úrovně).

4.2 Represivní protiepidemická opatření

Preventivní opatření uosob podezřelých znákazy

Mechanická očista (úklid, mytí, praní) – snižuje počet zárodků.

Dezinfekce – likviduje mikroby:

fyzikálně: spálením, mytím horkou vodou, zahřátím navyššíteplotu (pasterizace), filtrací (odstranění mikrobů filtry), ultrafialovým (germicidní zářivkou) nebo pronikavým zářením; fyzikální postupy jsou vcelku málo účinné,

chemicky: pro dezinfekci chemickými prostředky seužívají roztoky nebo aerosoly látek sbaktericidním nebo bakteriostatickým účinkem (usmrcení, respektive zástava růstu mikroorganizmů). Kdezinfekci sepoužívají látky srůzným stupněm účinku: anorganické: louhy, kyseliny, oxidační prostředky (peroxid vodíku, manganistan draselný), halogeny (chlorové vápno, chloramin, jodonal, jodisol, betadine), sloučeninytěžkých kovů (stříbro), organické: etanol, formaldehyd, ajatin, septonex, fenol, ortosan, chlorhexidin.

Dezinsekce – hubí hmyz adalší členovce.

Deratizace – likviduje potkany, krysy aostatní škodlivé hlodavce.

Sterilizace – usmrcuje všechny přítomné živé mikroorganizmy,takže senemohou rozmnožovat. Usmrcují seispóry – odolné formy bakterií, které odolávají vysušení, mražení,teplotě varu vody. Provádí sevesterilizátorech konstruovaných podle způsobu aplikované sterilizace. Sterilní,tj. zbavené všech živých mikroorganizmů, musí být nástroje apomůcky používané pro vyšetření aošetření vezdravotnictví avsociálních zařízeních. Zdravotnický materiál sevnemocnicích sterilizuje centrálně. Nástroje apomůcky pro jedno použití sedodávají sterilní anení je před použitím nutno sterilizovat. Všechny předměty určené k opakované sterilizaci musí být mechanicky očištěny adezinfikovány (ručně nebo vmyčkách), usušeny azabaleny dosterilizačního obalu.

Sterilizace párou seprovádí vautoklávech nasycenou vodní párou, kde jsou předměty vystavenyteplotě 121 °C podobu nejméně 23 minut. Tétoteploty sedosáhne přitlaku 101,5 kPa přehřátou vodní párou. Sterilizují sesklo, plasty, nástroje, kapaliny, prádlo.

Horkovzdušná sterilizace seprovádí vhorkovzdušných sterilizátorech suchýmteplem cirkulujícím vzduchem nejčastěji přiteplotě 180 °C po2 hodiny. Sterilizují seskleněné akovové předměty bez ostří.

Radiační sterilizace seprovádí vespeciálních zařízeních ozářením předmětu, většinou jednorázového spotřebního zdravotnického materiálu, gama zářením vdávce 25 kGy.

Chemická sterilizace formaldehydem seprovádí plynnou směsí formaldehydu svodní párou přiteplotě 60 až80 oC vpodtlaku. Užívá sepro sterilizacitermolabilních předmětů, kovových ostrých předmětů, některých optických předmětů, gumy.

Sterilizace plynem etylenoxidem se provádí působením etylenoxidu přiteplotě 37–55 °C. Slouží pro sterilizaci předmětů citlivých nateplo, optických přístrojů, ostrých nástrojů, papíru, porézních materiálů.

Kontrola sterilizace – sterilizaci adezinfekci provádějí školení zdravotničtí pracovníci, dezinfekci aúklid ivjiných oblastech provádějí pracovníci, kteří absolvovali speciální školení. Kontrola sterilizace představuje kontrolu průběhu procesu sterilizace předmětů apomůcek. Okaždé sterilizaci je veden záznam, který seuchovává podobu 15 let.

Očkování

Očkovací praxe

Je povinné pro všechny osoby, které dosáhly stanoveného věku.

Je hrazené státem.

Očkuje sepodle plánu,tzv. očkovacím kalendářem.

Zvláštní očkování je povinné uosob, které jsou vystavené riziku nákazy určitou infekcí zdůvodu své profese.

Je provedeno před zahájením rizikových činností (týká sežáků astudentů zdravotnických škol, studentů medicíny, studentů jiných vysokých škol, kteří sepřipravují načinnost vezdravotnických zařízeních, studentů středních avyšších odborných sociálních škol, připravujících senačinnost vústavech sociální péče, osob činných vprogramech pro uživatele drog, osob poskytujícíchterénní aambulantní sociální služby, nově přijatých příslušníků vězeňské ajustiční stráže, osob pracujících vléčebnách pro dlouhodobě nemocné, vdomech spečovatelskou službou, vdomovech pro seniory, vdomovech pro osoby sezdravotním postižením avdomovech sezvláštním režimem).

Očkování setýká především virové hepatitidytypu B.

Očkování seprovádí při úrazech, poraněních anehojících seranách, unichž je nebezpečí onemocněnítetanem.

Stejnětak při pokousání nebo poranění zvířetem podezřelým zevztekliny.

Očkování je hrazeno zezdravotního pojištění.

Očkovací látka seaplikuje před odjezdem dozahraničí podle platných předpisů (například proti choleře, moru, žluté zimnici, japonské encefalitidě, břišnímutyfu).

Očkování zajišťuje centrum hygienických služeb.

Očkovaný jedinec získává mezinárodní očkovací průkaz.

Provádí senavlastní žádost člověka, který chce být očkovaný proti infekci, naníž je očkovací látka kdispozici.

Jde oindividuální prevenci přenosných nemocí, které nejsou zařazeny doschématu povinných očkování (například klíšťová encefalitida, papilomavirus).