Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Dagmar Dvořáčková

KVALITA ŽIVOTA SENIORŮ

v domovech pro seniory

Recenze: Ing. Bc. Hana Vojtová

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2012

Obrázky podle předloh dodaných autorkou překreslil Karel Mikula.

Cover Photo © fotobanka allphoto, 2012

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 4837. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková

Sazba a zlom Karel Mikula

Počet stran 112

1. vydání, Praha 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-4138-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7891-4 pro formát PDF

ISBN 978-80-247-7892-1 pro formát EPUB

Předmluva

Počátek 3. tisíciletí je charakterizován několika sociálními fenomény, které determinují chod naší společnosti. Mezi tyto aspekty náleží i problematika stáří, stárnutí a života seniorů. V následujících letech bude tato problematika z politických, ekonomických, ale i sociálních důvodů stále aktuálnějším a diskutovaným tématem. Stárnutí a stáří je jevem celospolečenským i zcela individuálním. Statistická data vypovídají o tom, že populace v Evropské unii, včetně České republiky, stárne. Období stáří a stárnutí je provázeno řadou regresivních změn v různých oblastech života jedince, a proto je tato životní etapa mnohdy chápána jako období nemoci, nemohoucnosti a samoty. Je nezbytné přijmout opatření v řadě oblastí a změnit tak negativní přístup společnosti ke stárnutí populace a ke starším lidem, který je často spojen se stereotypním až ageistickým pohledem. Pokud má dojít ke změně těchto stereotypů, neobejde se to bez analýzy životních potřeb a pochopení problémů současných seniorů.

Přístup ke kvalitě života ve stáří vyžaduje komplexní pohled a spolupráci napříč celým spektrem vědních i společenských oborů. Pokud nemá příští vývoj vést ke snížení kvality života seniorů, je nutné usilovat o lepší pochopení jejich potřeb. Co se týká služeb využívaných seniory, je nutné, aby poskytovatelé těchto služeb znali nejen jejich potřeby, ale i faktory, které ovlivňují kvalitu života samotných seniorů.

Člověk je bytost bio-psycho-sociální a spirituální. S prodlužující se délkou života nabývá na významu zkoumání faktorů významně ovlivňujících kvalitu života ve stáří, a to ve všech čtyřech výše jmenovaných rovinách. Kvalita života jednotlivých lidí je spojená s historickým, geografickým, ekonomickým i společenským kontextem. Je ovlivněna životními zkušenostmi i životními podmínkami a jejich subjektivním vnímáním. Je zřejmé, že pohled na kvalitu života se může měnit s věkem, zdravotním stavem, sociálním postavením a mnoha dalšími okolnostmi, včetně transkulturních vlivů. V seniorském věku se do popředí hodnotového systému obecně dostává zdraví a vnímání osobní i společenské pohody.

Stáří je obdobím bilancování uplynulého života a jeho přijetí se vším pozitivním i negativním. V důsledku snížených kognitivních schopností i vnímání konečnosti lidského života se může u mnoha lidí objevit pocit zklamání, opuštěnosti, zbytečnosti a marnosti života. Tyto skutečnosti pak mohou negativně ovlivňovat kvalitu jejich života. Mnozí se pak proto tomuto bilancování vyhýbají, nebo ho nejsou z různých důvodů schopni učinit.

Ke zvýšení kvality života ve stáří a k podpoře prosperity ve stárnoucí společnosti je nezbytné dát všem lidem v průběhu jejich života příležitost pro aktivní život. Hranice mezi jednotlivými fázemi životního běhu se stávají flexibilnějšími a méně vyhraněnými. Starší lidé mají stejně jako všichni ostatní právo být hodnoceni jako jednotlivci na základě svých schopností a potřeb. Je třeba se zamyslet nad tím, zda jsou jednotlivé instituce, prostředí, způsob našeho myšlení i života dostatečně připraveny na pozvolný, ale jistý příchod společnosti, ve které roste počet lidí v seniorském věku.

Pokud již pro seniora není možné nebo bezpečné žít v domácím prostředí, je postaven před velmi náročné rozhodnutí – strávit zbytek svého života v ústavním zařízení. V tomto novém prostředí se pak musí přizpůsobit tamním podmínkám a najít nové kontakty. Může být ohrožen ztrátou intimity, adaptačním šokem a „syndromem poslední štace“. Domovy pro seniory představují pouze jeden z článků v péči o seniory a jsou určeny zejména pro osoby, které mají sníženou soběstačnost z důvodu věku nebo zdravotního postižení, chronického duševního onemocnění či některého typu demence a jejichž situace vyžaduje pravidelnou pomoc jiné osoby.

Zkoumání kvality života seniorů v domovech pro seniory považuji za významné zejména proto, že vzhledem k prodlužující se střední délce života a ke stárnutí populace bude přibývat seniorů, kteří tento druh služeb potřebují. Výzkum kvality života je velmi obsáhlá a rychle se rozvíjející oblast a tato publikace si nečiní nárok předložit čtenářům vyčerpávající přehled o této problematice. V současné době je kladen velký důraz na dodržování kvality poskytovaných služeb. Zaměstnanci v pobytových zařízeních sociálních služeb by si měli uvědomovat důležitost subjektivního vnímání kvality života seniorů a měli by se snažit pochopit potřeby současných seniorů. Zvyšování kvality života seniorů v domovech pro seniory je důležité pro jejich spokojený a důstojný život.

České Budějovice, březen 2012

Mgr. Dagmar Dvořáčková

1 Stáří jako společenský fenomén

„Stárnutí astáří je specifický biologický proces, který je charakterizován tím, že je dlouhodobě nakódovaný, je nevratný, neopakuje se, jeho povaha je různá azanechává trvalé stopy. Jeho rozvoj se řídí druhově specifickým zákonem. Podléhá formativním vlivům prostředí.“[1]

Sledování ahodnocení kvality života je možno pojmout jako subjektivní náhled pacienta či klienta na jednotlivé stránky jeho života. Uchování vitality do vysokého věku je výslednicí několika faktorů. Knejpodstatnějším náleží genetická avrozená dispozice, převládající minulý asoučasný životní styl, prostředí, vněmž daná osoba žije, stravování, opotřebení organizmu, minulé isoučasné choroby degenerativní povahy, ale itakové faktory, jako je nezdolnost, zacházení se stresem, převládající psychické obranné mechanizmy atd. Izolovat vliv faktoru stáří od vlivu jiných faktorů je velmi těžké, není proto snadné určit, co je způsobeno věkem aco faktory jinými. Zatímco věkové faktory nelze změnit, jiné vlivy zpravidla ano.[2]

Otázky týkající se tajemství lidského života asmrti, stáří astárnutí provázely lidstvo odpradávna. Vuplynulých obdobích byl fenomén stáří vnímán srozdílnou intenzitou, ale také různými úhly pohledu. Stárnutí populace je záležitostí celosvětovou aočekávání postupného stárnutí společnosti se nevyhne ani České republice. Tento fakt vyžaduje aktivní přístup profesionálů ahledání optimálních řešení vevšech sférách společenského života. Rostoucí počty seniorů tvoří heterogenní skupinu, vekteré se nacházejí jak zdraví, tak nemocní jedinci. Všichni však mají nárok na odpovídající profesionální zdravotní isociální péči, která zachová jejich důstojnost ivevysokém věku.

1.1 Vymezení pojmu stárnutí, stáří

Pod pojmem stárnutí se nejčastěji rozumí souhrn změn vestruktuře afunkcích organizmu, které se projevují zvýšenou zranitelností apoklesem výkonnosti jedince.[3] Stárnutí je tedy součtem změn, kterým podléhá organizmus vprůběhu času. Tyto změny však nenastupují synchronně, ale jak uvádí Mühlpachr,[4] stárnutí je individuální aasynchronní ajednotlivé systémy afunkce organizmu stárnou nerovnoměrně. Dle Pacovského[5] lze považovat stárnutí za přechodnou vývojovou periodu mezi dospělostí astářím.

Jednoznačné vymezení pojmu stáří je vzhledem kintraindividuální variabilitě velmi nesnadné. Vodborné literatuře lze najít různé definice pohlížející na stáří zmnoha hledisek aprojevů. Kalvach[6] uvádí, že stáří je obecným označením pozdních fází ontogeneze, vnichž se nápadněji projevuje souhrn involučních změn se zhoršováním odolnosti organizmu. Také adaptační schopnost je vestáří snížena, ato jak vesmyslu biologickém, tak ipsychosociálním. Za zvláštní pozornost stojí tvrzení Pacovského,[7] že pokud by člověk měl celý život adaptační schopnosti jako vdětském věku, dožila by se polovina lidí 700 let.

Úpadek tělesných funkcí nezačíná vestáří, ale již vrané dospělosti, neboť většina orgánových soustav vykazuje po třicátém roce věku každoročně úbytek funkce přibližně o0,8 až 1 procento.[8] Stuart-Hamilton[9] poukazuje na to, že jednotlivé funkce se zhoršují jen nepatrně, ale mají-li pracovat vkomplexnější součinnosti, je celkové zhoršení větší než pouhý součet úbytku jednotlivých funkcí.

Pichaud[10] uvádí, že stáří je období, kdy se výrazně mění dosavadní způsob života. Produktivní člověk přechází pozvolna do období stárnutí astáří. Tento stav si nejčastěji poprvé uvědomí, když přijde období tzv. „syndromu prázdného hnízda“– osamostatnění dospělých dětí anarození vnoučat. Dalším velkým mezníkem je odchod do penze. Postupně dochází kúbytku sil, zpomalování životního tempa azhoršování zdravotního stavu. Vneposlední řadě dochází ikezhoršení ekonomické situace. Další velkou životní změnou, která může nastat, je úmrtí partnera avrstevníků. Senioři mají mnohdy pocit zbytečnosti, což vede kvážným psychologickým problémům. Nejvíce ohroženo je useniorů udržování sociálních kontaktů, které vpřípadě zanedbání mohou vést kúplné sociální izolaci.

Stáří je důsledkem aprojevem geneticky podmíněných involučních procesů, modifikovaných dalšími faktory (především chorobami, životním způsobem aživotními podmínkami) aje spojeno sřadou významných sociálních změn (osamostatnění dětí, penzionování ajiné změny sociálních rolí). Všechny změny příčinné anásledné se vzájemně prolínají, mnohé jsou protichůdné ajednotné vymezení iperiodizace stáří se tak stávají velmi obtížnými.[11]

Nejčastěji je stáří vymezováno chronologicky. Dle Světové zdravotnické organizace je základní klasifikace vyššího věku následující: 45–59let střední nebo též zralý věk, 60–74 let vyšší věk nebo také rané stáří, 75–89 let stařecký věk a90 let avýše dlouhověkost. Zpraktických důvodů je tedy používán věk kalendářní, který je odvozen zdata narození. Nevypovídá ovšem ani osoběstačnosti ani ozdravotním stavu starého člověka. Haškovcová[12] uvádí, že mimořádně důležitý je věk funkční (biologický, subjektivní, psychologický, sociální), který nemusí odpovídat věku kalendářnímu. Stárnutí astáří je záležitostí velmi individuální, ato zhlediska času, rozsahu izávažnosti projevů. Lidé stárnou různým tempem, někdo rychleji, jiný podstatně pomaleji. Říčan[13] vtomto smyslu mluví obiologickém věku, který se může značně rozcházet svěkem chronologickým. Psychologický slovník definuje seniory právě dle věkového hlediska: senior je označení lidí starších šedesáti let.[14]

1.2 Projevy stáří

Každý znás se rodí surčitými dispozicemi ato, jak bude reagovat na situace vesvém životě, je ovlivněno jeho genetickými předpoklady, životními zkušenostmi iprostředím, vekterém žije. Změny způsobené stářím se projevují vrovině tělesné, psychické isociální. Jedná se opropojené systémy. Vnávaznosti na změny přichází nutnost hledat nový způsob života vestáří.[15]

1.2.1 Tělesné projevy stáří

Tělesné projevy, jimiž se odlišují staří lidé od mladých, označujeme jako fenotyp stáří. Kalvach poukazuje na to, že tělesná výška se svěkem snižuje atělesná hmotnost obvykle svěkem stoupá. Nápadné avýznamné jsou změny postoje achůze, dochází kúbytku svalové hmoty asíly. Významné jsou iinvoluční změny smyslového vnímání. Uzraku seprojevují změny akomodace, dochází kúbytku sluchové ostrosti pro vysoké tóny, čich ichuť významně klesá (více ukuřáků).[16] Při sledování anatomických afyziologických změn vprůběhu stárnutí se ukázalo, že některé změny probíhají relativně pomalu, jiné rychleji. Uvedeme zde změny, které jsou nejvýraznější: sexuální aktivita mužů, rychlost reflexů na jednoduché akustické avizuální podněty, vitální kapacita, srdeční kapacita, svalová síla, váha mozku, bazální metabolizmus, rychlost vedení vzruchu nervovými vlákny.[17]

Všechny morfologické afunkční změny mají vliv na vzhled ichování seniora. Začínají se objevovat pocity introvertního zaměření, nedůvěry anejistoty. Člověk se čím dál více zaobírá sám sebou, svými tělesnými orgány ajejich funkcemi. Stěmito tělesnými změnami úzce souvisí izměny vpsychickém vývoji jedince.

1.2.2 Psychické změny

Psychickou involuci lze chápat jako spořádaně probíhající demontáž osobnosti. Stárnutí bývá spojeno se změnou osobnosti. Useniorů se projevují negativní vlastnosti ado popředí se dostávají negativní rysy osobnosti.[18] Psychické změny vkombinaci se sociálními změnami ztěžují seniorům adaptaci na nové prostředí. Vždy je však nutné odlišit problematické chování způsobené změnami vestáří od duševních či tělesných poruch.[19]

Jedlička[20] uvádí charakteristický obraz psychiky seniorů:

- Psychické změny sestupné povahy– pokles elánu, vitality, zpomalení psychomotorického tempa, snížení výbavnosti, vštípivosti apozornosti, snížení schopnosti navazovat audržovat vztahy

- Psychické změny vzestupné povahy– zvýšená tolerance kdruhým, zvýšení vytrvalosti, trpělivosti

- Psychické funkce, které se svěkem nemění– např. jazykové znalosti, intelekt, slovní zásoba

Pro stárnutí je charakteristický úbytek řady duševních funkcí, podmíněný přirozenými změnami na úrovni biologické. Úbytek nastává pozvolna, vněkterých složkách už vestředním věku dospělosti. Je důsledkem změn vústřední nervové soustavě, ale také vesmyslových orgánech, vpohybovém ústrojí, včinnosti žláz avlátkové přeměně.[21]

1.2.3 Sociální změny azměny vživotní orientaci

Poslední desetiletí je spojeno sdynamickým vývojem azměnami vevšech oblastech. Lze předpokládat, že sociální situace seniorů bude dána úrovní připravenosti na tyto změny. Definování seniorů jako homogenní skupiny je založeno na chronologickém věku adochází tak kzastírání rozdílů mezi skupinami ijednotlivci. Můžeme hovořit otzv. normách vztažených kdanému věku, které jsou velmi úzce spojeny schováním, jednáním avzájemnými interakcemi lidí. Věkové normy zahrnují definice chování, které jsou vhodné, akceptovatelné pro určitý věk, pro určitou životní fázi.

Sociální struktura každé společnosti je vždy spojena se společenskými vztahy. Postoj společnosti kestáří se vyvíjí amění. Stím souvisí ispolečenská role seniorů ajejich společenský statut. Moderní společnost vede celý život člověka knezávislosti. Vmomentě, kdy člověk odchází na tzv. „zasloužilý odpočinek“, je penzionován, dochází kezměně společenské role– připisuje se mu role „nemít roli“. Při statusu „nemít roli“ se dostává člověk do situace závislosti. Vliteratuře seobjevují dva modely řešení tohoto problému.

Teorie aktivity vychází znázoru, že pokud nemá starší člověk zdravotní potíže, má zůstat po všech stránkách plně aktivní. Teorie stažení se naopak říká, že stárnoucí člověk se má vpředstihu připravovat na odchod do důchodu. Penzionování nemá být výsledkem vnějšího sociálního tlaku, ale výsledkem přirozeného vývoje osobnosti avlastního rozhodnutí.[22]

Vohralíková aRabušic[23] uvádějí, že člověk se sociálně imentálně stává starým dnem, kdy je jeho status změněn zekonomicky aktivního na důchodce. Odchodem do důchodu je vsoučasné době stárnoucí člověk postaven před zásadní problém: musí totiž vhodně změnit svůj životní styl, neboť dosavadní pracovní stereotyp přestává být funkční aobjevuje se nadbytek volného času. Sodchodem do důchodu se mění prožívání, vnímání ichování. Velkým rizikem je odchod do důchodu bez náhrady dosavadního rytmu života, bez konkrétního programu aperspektivy.

Další událostí, která poznamená rodinný život, je odchod dětí zdomova. Manželé se náhle ocitají sami, pouze jeden sdruhým. Musí nalézt nový způsob manželského života bez dětí. Tato změna může partnery sblížit, nebo naopak se vjejich vztahu objeví trhliny ausadí se prázdnota. Mluvíme o„syndromu prázdného hnízda“. Ztráta rodičovské role často bývá nahrazena novou rolí– rolí prarodičů.[24]

Vdůsledku bio-psycho-sociálních změn často dochází kvyčleňování starších lidí ze společnosti. Vznikají problémy snavazováním nových přátelských ipartnerských vztahů. Strach zosamělosti aopuštěnosti se vestáří zvyšuje.

Kestáří neodmyslitelně patří smrt, která nejen ukončuje lidský život, ale znamená ikonec partnerského soužití. Člověk se smiřuje jak se smrtí svých vrstevníků, tak ise ztrátou životního partnera.[25] Říčan uvádí, že vyrovnat se sovdověním znamená přeorganizovat svůj život aupnout se knovým cílům.[26]

Spostupujícím věkem se useniora snižuje manuální zručnost anastávají problémy sorientací. Začíná trpět tzv. handicapem sociální integrace, kterým se míní znemožnění účasti na obvyklých sociálních vztazích.[27]

Jednou zcharakteristik zralé osobnosti je nejen vyrovnání se sminulostí ažití vpřítomnosti, ale irealistický výhled do budoucnosti. Veskutečnosti se však ukazuje, že poměrně mnoho lidí je na stáří nepřipraveno. Křivohlavý[28] poukazuje na rozdíly vplánování budoucnosti mezi stárnoucími lidmi. Ti, kteří žijí doma vrodině, mají více plánů do budoucnosti ažijí relativně šťastně. Naproti tomu senioři žijící vdomovech pro seniory upadají často do letargie, nezájmu asociální izolace.

Podle Eriksona naší společnosti chybí „životaschopný ideál stáří“, následkem toho nevíme, jak začlenit seniory do struktur společnosti, co očekávat aco nabízet. „Není pochyb, roli stáří je třeba znovu prostudovat aznovu promyslet.“ [29]

1 PACOVSKÝ, V., HEŘMANOVÁ, H. Gerontologie. Praha: Avicenum, 1981. s. 57.

2 GALVAS, Z. Kproblematice kvality života TZP seniorů. [online]. [cit. 2012–01–15]. Dostupné zWWW: http://www.braillnet.cz/sons/docs/tl99/01.html.

3 LANGMEIER, J., KREJČÍŘOVÁ, D. Vývojová psychologie. Praha: Grada, 1998. s.184.

4 MÜHLPACHR, P. Gerontopedagogika. Brno: Masarykova univerzita, 2004. s. 23.

5 PACOVSKÝ, V. Ostárnutí astáří. Praha: Avicenum, 1990. s. 30.

6 KALVACH, Z., ONDERKOVÁ, A. Stáří. Pojetí geriatrického pacienta ajeho problémů vošetřovatelské praxi. Praha: Galén 2006. s. 7.

7 PACOVSKÝ, V. Ostárnutí astáří. Praha: Avicenum, 1990. s. 35.

Table of Contents

Předmluva

1 Stáří jako společenský fenomén

1.1 Vymezení pojmu stárnutí, stáří

1.2 Projevy stáří

1.2.1 Tělesné projevy stáří

1.2.2 Psychické změny

1.2.3 Sociální změny a změny v životní orientaci