SHERLOCK HOLMES

A ĎÁBLŮV PRACH

Copyright © 2018 by Cavan Scott

published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Marek Čtrnáct, 2024

Cover © Martin Kopecký, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-4909-6 (ePub)

ISBN 978-80-277-4910-2 (mobi)

JAMES LOVEGROVE

SHERLOCK HOLMES

A ĎÁBLŮV PRACH

přeložil Marek Čtrnáct

PŘEDMLUVA

Raná část kariéry mého přítele, pana Sherlocka Holmese, je do značné míry terrou incognitou, pokud se týká těchto mých skromných memoárů. Na svou obhajobu uvádím, že jen sotva trpím nedostatkem možností, když přijde na výběr vhodného materiálu, který bych předložil svým čtenářům. Zakázky, jež Holmes dostával, byly v letech, kdy se ve svém unikátním povolání etabloval, sporadické, neboť tehdy ještě neměl pověst – pověst, jejímuž vytvoření jsem jistým malým způsobem napomohl – která vedla k tomu, že se mu začaly předkládat mimořádnější a působivější případy.

Jedna epizoda z tohoto období jeho života se však i přesto dožaduje vylíčení. Vypráví o tom, jak Holmes zkřížil cestu – a meče – s jistým dobrodruhem, jehož zdatnosti coby lovce velké zvěře se nikdo nevyrovnal a jehož eskapády na africkém kontinentu začínaly být legendární i přesto, že ho už pomalu zmáhalo stáří.

Zde je tedy příběh o tom, jak se Sherlock Holmes, muž mysli, setkal s Allanem Quatermainem, mužem činu, a o dramatech, která následovala.

MUDR. JOHN H. WATSON,

1904

KAPITOLA PRVNÍ

PODVODNÝ KLIENT A ZNÁMÝ KLIENT

„Ujišťuji vás, pane,“ pravil Sherlock Holmes, „že se vašeho případu neujmu.“

Muž, který seděl naproti němu, byl napjatý. Já sám jsem byl nemálo překvapen.

„Ale… Ale…“ Pan Farley Danvers se zakoktal. „Proč, probůh?“

„Z těchto důvodů.“ Holmes je začal jeden po druhém odpočítávat na prstech. „Za prvé, nejste, jak tvrdíte, koncertním pianistou. Za druhé, nemáte žádného bratra-dvojče, ani identického, ani jiného. Za třetí, máte ve zvyku neplatit účty včas. Jste, abych to řekl na rovinu, podvodník a já s vámi nechci mít nic společného.“

Danvers vytáhl šekovou knížku. „Vy byste odmítl peníze?“

„Takže má obvinění nepopíráte?“

„Popírám je s veškerou důrazností. Fakta své situace jsem vám vyložil ve vší upřímnosti. Jsem ochoten vás zaměstnat, při zaplacení standardní sazby, abyste provedl vyšetřování krádeže mého majetku. Nemůžete mě přece odmítnout.“

„Mohu a také to udělám,“ řekl Holmes. „Vaším plánem, jak to vidím já, pane Danversi, je učinit ze mě spoluviníka v pojišťovacím podvodu. Přejete si, abych dokázal, že vám byly ukradeny jisté cennosti a prodány do zastavárny, zatímco ve skutečnosti vůbec ukradeny nebyly. Chcete, abych napsal vaší pojišťovně dopis, v němž tuto ztrátu potvrdím, za což by vám pak byla vyplacena náhrada. Poté byste část peněz využil k tomu, abyste ze zastavárny tyto cennosti vykoupil, a zbytek byste si ponechal jako zisk. Zkrátka a dobře, máte v úmyslu využít mé dobré jméno ve službách vašich nemorálních cílů. Nemám snad pravdu?“

„Ani v nejmenším!“ prohlásil Danvers.

„Předpovídám také, že mě při první příležitosti ošidíte. Vsadil bych se, že jakýkoli šek, který byste vypsal, vaše banka neproplatí.“

„Můj kredit je stejně spolehlivý jako kredit kohokoli jiného.“

„O tom pochybuji,“ řekl Holmes. „A nyní bych vám byl vděčný, kdybyste mohl odejít, a to okamžitě. Nebo vás budu muset vyhodit násilím?“

Farley Danvers s mnoha rozhořčenými námitkami vydusal z našeho bytu.

Vrhl jsem na svého přítele pátravý pohled. „Vážně, Holmesi, jste si jistý, že to byl lump? Mně přišel zcela bezúhonný.“

„Naprosto jistý, Watsone. Všechno, co řekl, byly čisté, neředěné žvásty. Koncertní pianista? Pchá! Všiml jste si jeho prstů? To nebyly prsty člověka zběhlého v tomto umění. Měl například příliš dlouhé nehty. Profesionální pianista si nehty stříhá nakrátko. Stejně tak ani špičky prstů nebyly zploštělé jako u člověka, který pravidelně celé hodiny cvičí u klávesnice. Stejně tak jeho ruce ani neměly muskulaturu, jaká se takovou činností rozvíjí, zvláště co se týče dlaní a zápěstí.“

„Chápu. A proč se za něj tedy vůbec vydávat?“

„Pro efekt. Koneckonců, koncertní pianista je daleko impresivnější povolání než řekněme obchodník s vínem, což je Danversova skutečná profese. A pokud jde o vaši příští otázku, na jeho kravatě byl zobrazen erb Uctivé společnosti vinařské.“

„Jak jste ale věděl, že není z dvojčat?“

„Danvers svého bratra třikrát zmínil jménem. Dvakrát o něm mluvil jako o ‚Edwardovi‘, potřetí řekl ‚Edwin‘. Kdo by si špatně pamatoval jméno vlastního bratra?“

„Třeba se přeřekl.“

„To sotva, Watsone! Vy jste snad někdy spletl jméno vašeho zesnulého bratra? Navíc měl zlatý pečetní prsten s rodinným znakem. Ten prsten nesl patinu stáří, což značí, že se muselo jednat o rodinnou cennost předávanou po generace. Takový šperk tradičně přechází na prvorozeného syna, ale Danvers přitom tvrdil, že jeho bratr je o nějakých pět minut starší. Proč by tedy měl tento prsten Danvers a ne Edward – nebo možná Edwin – pokud by Edward či Edwin nebyl smyšlenkou?“

„A to, že neplatí včas účty?“

„Co se toho týče, což jste si nevšiml, jak ošklivě má vzadu ostříhané vlasy, i když zbytek jeho hlavy je vcelku úhledný?“ zeptal se Holmes. „Je zjevné, že se jeho holič rozhodl odvést jen minimum práce a tu část vlasů, kterou Danvers nevidí, odbýt. To naznačuje nespokojenost.“

„Nebo také lajdáckého holiče.“

„Dobrá, tuto možnost připouštím. Nicméně Danversovy boty byly nedávno nově podraženy a stejně jako v případě holiče ani švec svému úkolu nevěnoval takovou pozornost, jakou by měl. Krájení, lepení i přitloukání bylo provedeno nekvalitně. Jeden nedbalý pracovník by se dal brát jako smůla. Dva začínají vypadat jako vzor. Zákazník, který se neustále zpožďuje s placením, je zákazník, který dostává špatné služby.“

„Takže když Danvers říkal, že má podezření, že za zmizením různých pokladů z jeho domácnosti stojí jeho bratr…?“

„Byl to bohapustý žvást,“ řekl Holmes. „Domnívám se, že by mě nechal horem dolem pátrat po svém neexistujícím sourozenci.“

„Ale proč by si vůbec vymýšlel bratra?“

„Danvers nám tu vykládal pěkně tragickou historku. Všechny ty řeči o jeho identickém bratru-dvojčeti, kterého potkaly krušné časy a on ho pozval pod svou střechu a vzal ho pod svou ochranu – o tom darmošlapovi, který posléze jeho laskavost odměnil tím, že ho okradl.

Důležité je na tom to slovo ‚identickém‘, protože kdyby se mi podařilo najít zastavárníka, který tyto předměty nyní má, a požádal bych ho o popis muže, jenž mu je prodal…“

Dokončil jsem větu: „Pak by tento popis odpovídal samotnému Danversovi.“

„Zkrátka a dobře, Farley Danvers se poměrně neohrabaným způsobem chránil proti takové situaci,“ řekl Holmes. „Podepsal by v zastavárně statutární prohlášení jako ‚Edward Danvers‘, a až by na něj udeřili, zapřísahal by se, že tam ty věci nepřinesl on, ale jeho dvojče.“

„Inu,“ řekl jsem, „vzato kolem a kolem je dobře, že jste ho prokoukl. Jinak byste mohl promarnit spoustu času. Neměli bychom ho nahlásit úřadům?“

„Á, tu jeho pavučinku lží prohlédne i ten nejtupější pojišťovací úředník. Ne, Watsone, panem Farleym Danversem už se nemusíme zabývat ani na okamžik. Ten drzý hlupák dostane, co si zasluhuje, ať už se toho budeme účastnit, nebo ne.“

„Je ovšem velká škoda, že to nebyl skutečný platící klient. Ty peníze by se vám hodily, Holmesi, jestli vám nevadí, že to říkám. V poslední době jste o práci moc nezavadil.“

Pravda byla taková, že v té době – na podzim roku 1884 – se rozhodně nedalo říci, že by byl Sherlock Holmes zasypán prací. Jeho kariéra detektiva-konzultanta byla, ne-li přímo v plenkách, tedy rozhodně v pubertě. Měla své dobré i špatné chvíle, jenomže těch druhých bylo výrazně víc než těch prvních. Klienti se nijak nepředháněli, aby přišli k jeho dveřím. Předešlý rok vlastně přinesl pouze jeden případ, který jsem od té doby pokládal za hodný zveřejnění – onu věc se zmijí bahenní ve Stoke Moranu – zatímco těch několik dalších byly laciné, nezajímavé záležitosti. Totéž platilo i pro rok 1884, s výjimkou událostí, které uvádím na těchto stránkách. Holmes měl stále dost práce na to, aby mu to přineslo nějaký skromný příjem, do celosvětové proslulosti a finančního zabezpečení mu však stále ještě několik let zbývalo.

„Ono se už něco objeví, Watsone,“ řekl můj přítel a sáhl po dýmce. „Vždycky se něco objeví.“

„To opravdu doufám,“ odpověděl jsem procítěně.

Několik okamžiků nato vstoupila paní Hudsonová. „Máte dalšího klienta, pane Holmesi,“ řekla.

„Vidíte, Watsone,“ řekl Holmes s čtveráckým pohledem. „Co jsem vám říkal? Tak ho vezměte nahoru, dobrá ženo. Podíváme se mu na zoubek.“

„Ten klient,“ prohlásila paní Hudsonová, „už je tady.“

„Myslíte v přízemí?“ Holmes si s mírným podrážděním vydechl. „Tak tedy, opakuji, vezměte toho pána nahoru.“

„Tento klient není žádný pán.“

„Pán, kmán, zametač křižovatek – na jeho sociálním postavení mi nesejde ani za mák. Je-li jeho peníz dobrý, setkám se s ním.“

„Pane Holmesi,“ řekla naše domácí a založila si ruce pod ňadry, „možná jsem se nevyjádřila zcela jasně.“

„Tady není žádné ‚možná‘, paní Hudsonová. Hovoříte vyloženě přitrouble.“

V tuto chvíli jsem zasáhl. „Holmesi, copak vám to nedošlo? Pokud nejsem zcela vedle, pak tím klientem, o němž paní Hudsonová hovoří, není nikdo jiný než ona sama.“

Paní Hudsonová přikývla a prohlásila: „Díky nebesům, že alespoň jeden z vás nemá tak dlouhé vedení.“

„Vy, madam,“ řekl Holmes, „přede mě předstupujete jako klientka?“

„Představuje to snad nějaký problém, pane?“

Zdálo se, že o této otázce chvíli uvažuje; pak pokrčil rameny. „Ani v nejmenším. Jen mě to překvapuje, toť vše.“

„Můžete si na mě udělat čas?“

„Myslím, že bych vás mohl vmáčknout do svého hektického rozvrhu.“

„Zaplatím standardní sazbu,“ řekla paní Hudsonová a usadila se v křesle, do kterého ji Holmes nasměroval.

„Nic takového,“ namítl ostře můj přítel. „Jste vynikající domácí. Jste kuchařka nemalých dovedností. A tolerujete mé méně žádoucí návyky s trpělivostí, jakou by vám záviděl i stoik. Tyto vlastnosti pokládám za více než adekvátní odměnu za jakékoli profesionální služby, které vám nyní mohu prokázat.“

„Uvědomuji si, že někdy máte potíže zaplatit měsíční nájem a že při těchto příležitostech na sebe doktor Watson bere lví podíl.“

„Pche!“ Holmes opovržlivě mávl rukou. „Už ani slovo. Buď pro vás budu pracovat pro bono, anebo vůbec. Konec diskuse.“

„Dobrá tedy.“ Paní Hudsonová vytáhla z kapsy své zástěry složený dopis. „Tohle je to, co mě vedlo k tomu, abych vyhledala vaši pomoc. Právě přišel třetí poštou.“

Předala dopis Holmesovi, který rezolutně zatřepal rukou, aby ho rozložil, a začetl se do jeho obsahu.

„Chápu,“ řekl přemýšlivě. „Chápu. Hm! A kdo je tato Ada Biddulphová? Očividně vaše přítelkyně.“

„Velmi dávná přítelkyně, která, stejně jako já, pronajímá pokoje ve svém domě, aby vyžila.“

„Ano, to jsem z jejího listu pochopil. Tak trochu to prozradila ta zmínka o nájemníkovi. Je v pěkné šlamastyce, to rozhodně. Sousedé i policie jsou vesměs přesvědčeni o její vině! Není divu, že tón dopisu je tak rozčilený, o rukopisu ani nemluvě. Snaží se neustále udržovat úhledné kaligrafické písmo, ale její úsilí opakovaně degeneruje na škrabopis a její řádky rozhodně nejsou rovné. Z toho lze vyvodit, že se jedná o ženu, která se vždy snaží dobře zapůsobit, a nyní se jí hroutí celý svět.“

„Přesně tak.“

„Holmesi,“ řekl jsem. Odhalil jsem – na rozdíl od něho – pod vyrovnanými rysy paní Hudsonové výrazné známky netrpělivosti. „Možná byste se se mnou mohl podělit o povahu situace, v níž se tato paní Biddulphová nachází.“

„To proto, abyste si mohl dělat poznámky, Watsone, jak jsem to u vás v poslední době viděl?“

„Prostě bych byl raději, kdybych se necítil z této konverzace vyloučený.“

„Ale vy máte ve zvyku dělat si poznámky o mých případech, nemám pravdu? Pozoroval jsem vás, jak zapisujete do různých deníků a bločků s volnými listy, jak během mých vyšetřování, tak bezprostředně po nich. Nemyslete si, že jsem to neviděl. Zdá se, že mě berete jako jednoho z vašich pacientů, kterého je třeba studovat a diagnostikovat. Jaké máte plány s těmi ‚historiemi případů‘, které sestavujete? Nemáte je náhodou v úmyslu jednoho dne vydat?“

„I to je, předpokládám, jedna z možností. Příliš jsem o tom nepřemýšlel. Vaše metody mi prostě přijdou fascinující, a tak jsem je začal svěřovat papíru – pro mé vlastní uspokojení.“

„Možná ale i pro budoucí pokolení.“

„To se ještě uvidí. Mezitím, ten dopis?“

„Ano. Tady.“

Holmes mi ho se suchým úsměvem předal. Nemýlil se, neboť jsem opravdu uvažoval o tom, že bych své poznámky o jeho případech zapracoval do příběhů. Již dlouho jsem v sobě choval touhu věnovat se vedle své lékařské praxe i literární kariéře. Holmes, v té době už téměř čtyři roky můj společník a spolubydlící, mě fascinoval. Jeho povaha a jeho nadání byly tak neobvyklé, tak osobité, že podle mého názoru stály za analyzování. Časem jsem se opravdu do vydávání vyprávění o jeho činech pustil, což mi od té doby přineslo jistý mírný věhlas. Mělo však trvat ještě další tři roky, než se vydání dočkal první z těchto příběhů, Studie v šarlatové.

Podíval jsem se na dopis paní Biddulphové. Po krátkém pozdravu paní Hudsonové, kterou oslovila křestním jménem, stálo na papíře toto:

Píši Ti ve stavu jisté konsternace; ruka se mi třese tak, že jen sotva dokážu udržet pero na papíře. Bože, jaká muka jsem si za posledních čtyřiadvacet hodin prožila! Jaký poplach a jaké exkurze jsem musela snášet!

Vše začalo tím, že jsem našla pana Niemanda v jeho obývacím pokoji mrtvého. Pana Niemanda samozřejmě znáš, je to ten pán, kterému pronajímám sklep. Nedávno přibyl z Indie a během toho měsíce, který u mě strávil, byl vzorným nájemníkem – vůbec ne jako ten neukázněný bohém, kterého jsi pod svou střechou ubytovala Ty a na něhož jsi měla nejednou důvod reptat.

Zasmál jsem se, když jsem viděl, jak takto označuje Holmese, a můj přítel, který velmi dobře věděl, jakou pasáž dopisu jsem právě přelétl, na mě vrhl pohled, v němž se mísila vyčítavost s mrzutostí.

Umíš si jistě představit mou hrůzu, když jsem panu Niemandovi včera ráno do jeho sklepního bytu donesla snídani a našla jsem jeho tělo natažené na zemi. Stačil jediný pohled, abych okamžitě věděla, že je po smrti. Ta naprostá nehybnost mrtvoly se nedá splést. S mým manželem to bylo stejné. Pohled na George, jak tam úplně mrtvý seděl v tom křesle, je vrytý do mé paměti, stejně čerstvý, jako by to bylo včera a ne před pěti lety. To se prostě pozná, že ano, když duše opustí tělo? Zůstane po tom tak strašný klid.

Otočila jsem se a pelášila jsem přivolat nejbližšího konstábla; brzy nato byl můj dům plný policistů. Ve všem tom chaosu – v tom šťouchání, v tom šťourání, v tom nakukování – podle všeho dospěli ke shodě. Pan Niemand byl otráven. To řekl detektivní inspektor – vypadal jako fretka – který se v případu ujal velení. Nikdy jsem tak úplně nezachytila jeho jméno. Znělo francouzsky. Lagrange, myslím.

Kolem nosu a úst pana Niemanda byla totiž krev, a to dosti značné množství. Já sama jsem si tohoto detailu nevšimla, protože jsem ihned poté, co jsem pochopila, že je mrtvý, odešla z místnosti; obávala jsem se, že bych mohla omdlít. Inspektor mi také sdělil, že pan Niemand ze sebe dosti prudce vypudil obsah svého žaludku. Toho jsem si kvůli zápachu v místnosti byla vědoma.

Představ si můj šok, když začalo být zřejmé, že inspektor Lagrange – nebo jak se jmenuje – mě pokládá za pravděpodobného kandidáta na roli vraha pana Niemanda. I když to přímo těmito slovy neřekl, jeho náznaky ve mně neponechaly žádnou pochybnost, že tu nejenom došlo ke spáchání hrdelního zločinu, ale že jsem hlavní podezřelou. Koneckonců, byla jsem to já, kdo připravil jídlo, které pan Niemand večer předtím snědl a do nějž, jak předpokládal Lagrange, byla přidána smrtící látka.

Víš stejně dobře jako já, že jsem tou poslední osobou, která by dokázala připravit o život někoho jiného. Jsem si vědoma toho, že někteří lidé mě po Georgeově smrti očerňovali. Někteří z mých sousedů jsou toho názoru, že jsem jeho skon nějakým způsobem zapříčinila, přestože lékař jasně prohlásil, že příčinou byl perforovaný žaludeční vřed. Inspektor byl nepochybně o těchto pověstech zpraven, než dospěl ke svému závěru. Místní drbny jistě hned informovaly jeho konstábly, když se vyptávali v jiných domech v ulici. Ale tehdy jsem vražedkyní nebyla a nejsem jí ani teď!

Přesto však nade mnou visí oblak podezření a inspektor Lagrange mě požádal, abych se zaručila, že zůstanu doma a budu čekat na jeho další zprávy. V podstatě na mě bylo uvaleno domácí vězení. Před mými dveřmi stojí konstábl, prý proto, aby odháněl zvědavce, ve skutečnosti však proto, aby mě hlídal. Jen doufám, že ho dokážu přesvědčit, aby mi dovolil odnést tento dopis do poštovní schránky na rohu. Jsem si jistá, že když ho požádám, aby mě doprovodil tam a zpátky, jistě mi vyhoví.

Prosím Tě, abys mi pomohla, můžeš-li. Jsem v koncích. Včera v noci jsem oka nezamhouřila a od včerejška jsem také nevzala do úst jediné sousto. V této budově za strašlivých okolností zemřel člověk a já jsem se nedopustila ničeho špatného, a přesto se bojím, že bych za to mohla být hnána k odpovědnosti.

V zoufalství Tvá

Ada

„Nebohá žena,“ řekl jsem a vrátil jsem dopis paní Hudsonové, která cituplně přikývla.

„Jste přesvědčena, že na tvrzení sousedů, že paní Biddulphová zabila svého manžela, není pranic pravdy?“ zeptal se jí Holmes.

„Čirá smyšlenka,“ odpověděla důrazně paní Hudsonová. „Neopodstatněné a nactiutrhačné žvásty. Ale já vím, jak to vzniklo. George Biddulph byl, musím bohužel říci, opilec a hrubián. Choval se k Adě velmi krutě, když v sobě měl alkohol, a někdy i když ho neměl. Celá léta to snášela s mravní silou světice, a když zemřel, mnoho slz pro něj neuronila. Z toho důvodu místní předpokládali, že měla s jeho skonem něco společného. Netruchlila tak, jak by nedávno ovdovělá žena měla – a kdo by ji z toho mohl vinit? – a i když všichni věděli, že ji manžel bil, lidé si o ní stále mysleli to nejhorší za to, že ji jeho náhlý odchod ze světa nezničil.“

„Jak odpudivé pokrytectví,“ řekl jsem.

„Tak už to v té oblasti, kde Ada žije, chodí. Notting Hill není zrovna, abych tak řekla, zdraví prospěšná čtvrť. Já sama se tam jen velmi nerada vydávám po setmění.“

„Přirozená smrt pana Biddulpha tedy nebyla nic víc než právě to – přirozená smrt,“ řekl Holmes.

„To u muže, který si rád přihne, není tak překvapivé,“ prohlásil jsem.

„A ještě s tak cholerickou povahou,“ řekla paní Hudsonová. „Verdikt lékaře byl naprosto jednoznačný. Smrtelná otrava krve způsobená perforovaným žaludečním vředem, tak to řekl – prohlásil, že není důvod mít podezření na něco nekalého. S tím se ovšem Adini sousedé nespokojili; domnívají se, že musela Georgeovi podstrčit strychnin nebo nějaký jiný podobný jed.“

„A teď když její nájemník, pan Niemand, skutečně zemřel na otravu,“ prohlásil Holmes, „zdánlivě to potvrzuje jejich názory na paní Biddulphovou.“

„Názory, kterým inspektor Lagrange dovolil, aby nakazily jeho vlastní uvažování,“ dodal jsem.

„Jméno ‚Lagrange‘ se nápadně podobá jménu ‚Lestrade‘, nemyslíte, Watsone?“

„Vy naznačujete, že jde o jednu a tu samou osobu?“

„Paní Biddulphová sama přiznává, že to jméno neslyšela jasně. Také uvádí, že vypadá jako fretka, což Lestradovi bezpochyby odpovídá. Lagrange, jak se zdá, není příliš důkladným vyšetřovatelem, a i to je lestradovský znak, byť, pravda, takový, který sdílí s většinou příslušníků Scotland Yardu. Celkově vzato, všechny důkazy ukazují na to, že touto osobou je náš starý přítel a protivník.“

„Pane Holmesi, musím to vědět,“ řekla paní Hudsonová. „Ujmete se toho případu?“

„Ujmu,“ odpověděl Holmes, „a to bez váhání.“

„Děkuji vám. To se mi ulevilo. Neprodleně Adě napíši a informuji ji.“

„Myslím, že můžeme udělat něco lepšího. Watsone? Vezměte si klobouk a kabát. Půjdeme navštívit naši ne právě veselou vdovu.“

„A já vás doprovodím,“ řekla paní Hudsonová. „Ada by jistě uvítala přátelskou tvář.“

„Má drahá paní –“ začal Holmes, ale přísný pohled ho zarazil uprostřed protestu.

„Doprovodím vás,“ opakovala paní Hudsonová způsobem, který nepřipouštěl dalšího odmítnutí, a Holmes už se o to ani nepokoušel.

KAPITOLA DRUHÁ

POSLEDNÍ VEČEŘE INIGA NIEMANDA

Drožek „hansom“ se toho dne nedostávalo, atak jsme těch několik mil do Notting Hillu urazili pěšky; přitom jsme prošli kanály protkanou čtvrtí Maida Vale, lidově nazývanou „Londýnskými Benátkami“, apoté skrze Portobello aLadbroke Grove. Padla podvečerní mlha, která ztlumila sluneční světlo do sépiového odstínu ladícího sbronzovou ajantarovou barvou listů, jež se zpola ještě držely na stromech, zpola pokrývaly zem. Vsamotném Notting Hillu se zdálo, že se terasovité domy vtom mlhavém oparu choulí ksobě, skoro jako by hledaly útěchu ve společnosti ostatních– nebo jako by konspirovaly.

Ada Biddulphová vlastnila tříposchoďový dům scihlovým průčelím, kjehož hlavnímu vchodu vedlo několik schodů. Na chodníku před domem stál konstábl, shrbený ve své pláštěnce, abudil sklíčený dojem člověka, který by dal přednost tomu být kdekoli jinde. Holmes tomu chlapíkovi ukázal svou navštívenku, jež byla vystavena obezřelému zkoumání snašpulenýmirty.

„Inspektor Lestrade se za mě může zaručit,“ řekl Holmes.

„Slyšel jsem, jak vás jednou či dvakrát zmiňoval, pane Holmesi,“ odpověděl policista.

„Povolíte nám tedy vstup?“

„Abych byl upřímný, pane, mé instrukce nezahrnují odhánění legitimních návštěvníků– pouze čumilů.“

Holmes bez dalších slov zaklepal na dveře. Za chvilku je otevřela žena středního věku, která si nás sbázlivou opatrností prohlédla skrze brýle sdrátěnými obroučkami. Poté její pohled padl na paní Hudsonovou aona vydala potěšený výkřik. Obě ženy semkly ruce, srdečně se objaly anastalo veliké cukrování.

Ada Biddulphová se vzezřením paní Hudsonové podobala tak málo, jak je jen možné si představit. Paní Hudsonová byla robustní aneohrožená, zatímco paní Biddulphová byla hubená jako tyčka avypadala nervózně. Zdálo se podivuhodné, že by ty dvě měly něco společného, natožpak že by je pojilo blízké přátelství. Nicméně jak se říká, protiklady se přitahují apro důkaz tohoto rčení se stačí podívat na Holmese ana mě– dva muži, kteří jsou sotva ze stejného těsta, ale kteří si, navzdory všem svým rozdílům, vytvořili solidní pouto.

Jakmile nás paní Hudsonová představila avysvětlila povahu naší záležitosti, paní Biddulphová nás pozvala dovnitř. Krátce nato jsme už byli usazení vjejím salónu, zatímco odešla připravit konvici čaje, jehož povzbuzující vlastnosti velmi napomohly zahnání chladu, který do nás vonom mlhavém dni pronikl.

Během Holmesova dotazování paní Biddulphová zopakovala události předešlého dopoledne. Vyprávěla, jak odnesla svému nájemníkovi dolů podnos se snídaní, ale pak našla na koberci vobývacím pokoji ležet jeho tělo, paže natažené před sebe, nohy od sebe. Obličej měl přitisknutý kpodlaze, ale na to, co zněj zahlédla, byl strašný pohled, neboť byl zarudlý aznačně oteklý.

„Postavila jsem tác– nějak se mi ho podařilo neupustit,“ řekla, „aspěchala jsem zpátky nahoru. Možná mě pro to máte za zbabělce.“

„Ale vůbec ne, madam,“ odpověděl Holmes.

Paní Hudsonová, která seděla vedle své přítelkyně adržela ji kolem ramen, aby ji utěšila, vyjádřila podobný názor.

„Už vtu chvíli se mi ze zápachu vté místnosti zvedal žaludek atočila hlava,“ pokračovala paní Biddulphová. „Nechtěla jsem omdlít. Tohle se mi honilo hlavou.“

„Zápach zvratků?“

Přikývla. „Byl příšerně čpavý. Odchytila jsem nejbližšího policistu. Potom začalo být všechno nejasné, jakoby ve snu. Vlastně to byla spíše noční můra, jakmile inspektor Lagrange začal se svými ne právě zaobalenými obviněními.“

„Nebyl to náhodou Lestrade? Znám skoro všechny detektivní inspektory vLondýně aožádném Lagrangeovi nevím.“

„Záleží snad na tom, jak se jmenuje? Ale ano, když otom přemýšlím, mohl to být Lestrade. Každopádně od té doby se pokouším udržet si velkomyslnost tváří vtvář úděsné situaci, ale je to těžké.“ Bledost její pleti azapadlost očí svědčily opravdivosti jejího tvrzení.

„Zvládáte to obdivuhodně,“ ujistil ji Holmes, „ajá mám vúmyslu rozehnat jakýkoli stín podezření, který se na vás snad přichytil.“

„Dokážete to?“

„Mohu se maximálně vynasnažit. Byla byste tak hodná aukázala nám, kde pan Niemand bydlel?“

Všichni čtyři jsme sešli po holém, rozvrzaném zadním schodišti avstoupili jsme do bytu tvořeného relativně prostorným obývacím pokojem, ze kterého vedly dveře do malé ložnice amaličké koupelny vzadu. Vybavení bylo strohé, ale pokoj nepůsobil tak zašle, jak tomu je umnoha sklepních bytů, neboť se nacházel pouze částečně pod úrovní terénu aokna– zvláště pak velké okno vepředu, součást vystouplého arkýře sdíleného spřízemím– vpouštěla dovnitř velké množství světla.

To, co bylo na tomto místě nejnápadnější– pominu-li slabý zápach trávicích šťáv, který se stále vznášel ve vzduchu– bylo, že tu panoval značný nepořádek.

„Tohle má na svědomí policie,“ řekla paní Biddulphová. „Pan Niemand sám rád udržoval pořádek, ale policisté během svého pátrání vyprázdnili zásuvky, vyplenili knihovny, poházeli tu papíry apotom tu všechno nechali takhle, halabala avzhůru nohama. Jediné uklízení bylo, když odnesli koberec, na kterém leželo tělo, asamozřejmě ito tělo samotné– vynesli ho ven dveřmi bytu na tom koberci coby provizorních nosítkách.“

„To už bych byl raději, kdyby to místo podupala horda řádících Vizigótů než kohorta scotlandyardských,“ poznamenal Holmes. „Bude zázrak, jestli tu zůstaly nějaké životaschopné stopy. Přesto bychom však neměli ztrácet naději. Mnoho bylo převráceno, ale mnoho bylo možná také přehlédnuto.“

Stěmito slovy se pustil do jedné ze svých důkladných aenergických prohlídek místa činu. Pobíhal po bytě tam azpět, tu stál na špičkách, tu klečel na kolenou, tu lezl po čtyřech, každou chvíli si pak podrážděně povzdechl nebo něco zaujatě zamumlal.

Veškeré toto chování paní Biddulphovou velice mátlo, ato tak očividně, že paní Hudsonová cítila nutkání uklidnit ji. „Jestli se tu dá něco najít, Ado, něco, co by nám vnaší situaci pomohlo, nemusíš se obávat– pan Holmes to najde. Navzdory všem svým výstřednostem je to nejchytřejší člověk, jakého jsem kdy poznala.“

Já osobně jsem otom, že Holmesovo úsilí přinese ovoce, přesvědčen nebyl. Ten chaos byl prostě příliš rozsáhlý. Jaký řád by zněj mohl vyvodit?

Asi po dvaceti minutách se můj přítel konečně napřímil. Poněkud se chvěl, jako ohař, který chytil pach.

„Tohle je fascinující situace,“ ohlásil. „Fascinující. Tolik toho tady chybí, tolik věcí, které by mi mohly pomoci vmých dedukcích, ale to, co zbývá, vypráví jeden jediný příběh, příběh plný neshod anekonzistentností. Pan Inigo Niemand byl, řekl bych, něčím víc, než se zdál. Paní Biddulphová, vzpomínám si, že jste ve svém dopisu paní Hudsonové uvedla, že váš nájemník ‚nedávno přibyl zIndie‘. Je to správně?“

„Řekl mi, že pracoval vKalkatě jako tajemník vImperiální legislativní radě aže ze svého místa odešel, aby se mohl vrátit do Anglie. Prý už ho unavovalo tropické klima amimo to chytil několik nemocí, které ho sice neohrožovaly na životě, zanechaly ho však ve špatném stavu. Doufal, že po několika měsících rekonvalescence vrodné vlasti se třeba zotaví natolik, aby si mohl hledat novou práci. Mezitím měl našetřenou malou sumu, zníž mohl žít.“

„Tak vKalkatě, ano?“ řekl Holmes.

„Neměla jsem důvod mu nevěřit. Byl velice opálený, aco se týče jeho zesláblé konstituce, působil velice křehce ataké rezervovaně. Málokdy vycházel zdomu, ikdyž bylo hezky, akdyž už vyšel, jen zřídka to bylo na déle než půl hodiny. Možná zvládl dojít na poštu nebo do trafiky pro noviny, ale to bylo všechno. Větší namáhání bylo podle všeho nad jeho síly. Chuť kjídlu měl, pravda, dobrou, ale já jsem docela dobrá kuchařka, ikdyž to říkám já sama.“

„Tvoje kuchařské umění to mé zahanbuje, Ado,“ pravila paní Hudsonová.

„Pan Niemand jednou vžertu navrhl, že bych možná ve svých receptech ráda užila trochu víc koření, ale myslím, že si asi vzahraničí zvykl na karí aanglická kuchyně mu ve srovnání stím přišla nevýrazná.“

„Tohle spojení sIndií je sice hezké,“ řekl Holmes, „ale nikde vNiemandových věcech po něm nevidím ani známky. Co jsem našel, je tohle.“

Zavedl nás do ložnice apřitáhl naši pozornost kfigurce, která ležela napůl pohřbená pod rozházeným oblečením. Byla možná tak devět palců vysoká, vyřezaná znějakého tmavého, tvrdého dřeva aznázorňovala člověka podobného válečníkovi; hlavu měl vystrčenou kupředu ajazyk vyplazený až po kořen. Do jeho skalpu byly vyryté spirály naznačující kudrnaté vlasy avjedné ruce svíral hrubě vyvedenou reprezentaci kopí.

„Přijde tohle někomu zvás indické?“ zeptal se Holmes. „Mně tedy ne. Nejsem expertem na antropologické vědy, ale nevěřím, že by to byla práce nějakého Hinda. Právě naopak, vsadil bych slušné peníze na to, že pochází zAfriky.“

„Nějaký druh fetiše,“ odvážil jsem se hádat.

„Souhlasím. Postoj toho malého chlapíka je agresivní, což mě vede kvyvození, že je to totem navržený kodhánění zla– ikdyž, jak se ukazuje, tato jeho schopnost byla bohužel nedostatečná. Proč by zaměstnanec společnosti, která působila vIndii, vlastnil artefakt pocházející ze zcela jiného kontinentu?“

„Možná ho získal po cestě domů,“ řekl jsem. „Jestli plul celou cestu po moři kolem mysu Dobré naděje, místo aby se dal jednou zcest, které vedou zčásti po souši, jeho loď by zakotvila vněkterých afrických přístavech. Když jsem se na palubě transportní lodě Orontes plavil zKaráčí do Anglie, zastavovali jsme kvůli doplnění zásob mimo jiné vMombase, Kapském městě aFreetownu.“

„Což je důvod, proč tento fetiš sám osobě nepředstavuje pádný argument, že Niemand nemluvil pravdu. Nicméně musíme vzít vúvahu také tyto kapesníky.“ Holmes zvedl plátěný čtverec. „Tady je jeden znich. Podívejte se na monogram vyšitý vrohu. Jsou to iniciály ‚B. W.‘. Jsou tu ještě tři další identické kapesníky ažádný, který by vypadal jinak. Proč má muž, který si říká Inigo Niemand, kapesníky sjiným monogramem než se svým vlastním?“

„Co když je zdědil?“ navrhla paní Hudsonová. „Jsou to pěkné kapesníky. Musely stát dost peněz. Možná je zdědil po nějakém bratranci nebo po dědečkovi zmatčiny strany. Kdyby byly vmé rodině, nechtěla bych, aby přišly nazmar.“

„Ale vtakovém případě by vypáral stehování monogramu anahradil ho svými vlastními iniciálami, nemám pravdu?“

„To někdy není možné. Takové vypárání by mohlo zničit celistvost látky.“

„Skláním se před vaší expertízou, paní Hudsonová. Nicméně tato anomálie zaujala mou zvědavost. Pro třetí aposlední zajímavý bod, ten nejvýznamnější ze všech, se vrátíme do obývacího pokoje.“

Když jsme se znovu shromáždili vobývacím pokoji, Holmes se sehnul avytáhl útržek papíru zpod psacího stolu, který stál ve výklenku uarkýřového okna.

„Tohohle jsem si všiml předtím. Možná si vzpomínáte, že jste mě viděli nataženého na břiše, jak nakukuji pod stůl. Policii to samo sebou naprosto uniklo. Vůbec by mě nepřekvapovalo, kdyby při jejich příchodu ležel ten papírek všem na očích, dokud ho jeden znich neúmyslně neodkopl svojí humpoláckou plochou nohou, až zmizel zdohledu. Takže pokud sklopíte pohledy kpodlahové liště támhle pod oknem, uvidíte, že na podlaze uní leží pero. Všimněte si, že to pero je otevřené auzávěr leží asi tři yardy daleko, vpuklině mezi dvěma prkny vpodlaze, právě tam. Paní Biddulphová, ten koberec, na kterém se pan Niemand zhroutil akterý policie odnesla– byl na tom konci místnosti, kde je okno?“

„Ano.“

„To jsem si myslel. Je tu slabě vidět jeho obrys. Obdélníková oblast holé podlahy, kterou zakrýval, je nepatrně méně ztmavlá amá trochu jinou barvu než její okolí. ANiemandovo tělo leželo obrácené kterým směrem?“

„Tam, hlavou koknu.“

„Atedy také směrem kté části podlahové lišty, kde vidíme to otevřené pero. Byl pravák?“

„Myslím, že ano. Nejsem si jistá.“

„Tak nebo tak na tom příliš nesejde. Hlavní věc je, že ležel natažený tímto směrem.“ Holmes máchl rukou směrem karkýřovému oknu. „Tento kousek papíru mohl tedy klidně ležet zde, hned vedle něj, než ho někdo tak bezohledně zakopl pod stůl. Ze své polohy měl stůl na dosah ruky. Ani uzávěr pera není daleko. Co se pera samotného týče, mohlo tam, kde je nyní, skončit poté, co se vykutálelo zjeho neživé ruky.“

„Něco napsal, když tam ležel aumíral,“ řekl jsem.

„Přesně tak. Na tom papírku je text. Vidíte?“

Holmes ukázal na řadu rozeklaných, nevyrovnaných znaků.

„Jsou tu také malé skvrnky od krve,“ dodal. „Mimo to se tu dá odhalit otisk špičky podrážky. Vsadil bych slušné peníze na to, že řečená obuv patřila nějakému konstáblovi.“

Sebral pero anačmáral jím na jiný útržek papíru jeden či dva řádky. Oba útržky podržel vedle sebe azdálo se, že je se svým zjištěním spokojen.

„Ano, inkoust se shoduje. Vobou případech je také znát mírná nevyrovnanost mezi oběma hroty pera. Řekl bych, že se Niemandovi, in extremis, podařilo natáhnout ruku asebrat na stole pero apapír; azatímco vydechoval naposled, zapsal nějakou informaci, kterou si přál předat.“

„Ach, ten nebohý, statečný člověk,“ povzdechla si paní Biddulphová avočích se jí objevily slzy. „Tohle všechno se stalo přímo tady, jenom jedno patro pod pokojem, kde jsem seděla aoničem nevěděla. Jak hrozné. Skoro na to ani nemůžu myslet. Kdyby jenom vykřikl. Třeba bych to uslyšela. Třeba bych mu mohla pomoci.“

„Jed, byl-li opravdu příčinou smrti, působil rychle,“ prohlásil Holmes. „Niemand si musel uvědomovat, že mu moc času nezbývá. Jeho prvním ajediným imperativem bylo napsat tuto zprávu, dokud toho byl ještě schopen.“

„Chtěl poskytnout nějakou stopu ktomu, kdo ho zabil,“ řekl jsem. „Co se vté zprávě píše?“

„Á. Tak tady, obávám se, nemám ani tušení. Podívejte se sám.“

Niemandova zpráva byla sotva čitelná, podařilo se mi však rozpoznat sedm velkých písmen:

UTHULI L

„Uthuli L,“ řekl jsem. „Že by to bylo něčí jméno? Možná nějakého Inda? VAfghánistánu jsem znal jednoho sepoje, který měl křestní jméno Utphal. Říkávali jsme mu ‚Utphalred Nepřipravený‘, protože mu vždycky chyběl nějaký kousek výstroje. Vjednom kuse jsme si ho kvůli tomu dobírali.“

„Asmyslem této půvabné anekdoty je…?“

„Inu, zní to podobně– Uthuli aUtphal. Ato ‚L‘ by mohla být zkratka příjmení.“

„Je to jedna zmožností. Musíme také zvážit eventualitu, že ta zpráva vůbec není jméno, ale začátek něčeho delšího, nějaké fráze či věty, kterou už Niemand nedokázal dokončit, než ho stihla smrt. Písmena jsou čím dál tím slabší aneumělejší, což naznačuje, že jeho ruka velice rychle ochabovala.“

Vrátil jsem útržek papíru Holmesovi aten ho zastrčil do kapsy.

„Podělíte se otuto informaci spolicií?“ zeptal jsem se.

„Nakonec nepochybně ano, ale prozatím si nezaslouží vědět otom, co tak neumětelsky pominuli. Jste-li svolná, paní Biddulphová, mám pro vás ještě několik otázek apotom vás necháme na pokoji.“

„Ale jistě, pane Holmesi. Ptejte se.“

„Podle dopisu, který jste poslala paní Hudsonové, byl Inigo Niemand vaším nájemníkem měsíc.“

„Je to tak. Necelý měsíc.“

„Uvedla jste, že byl samotář.“

„Ano. Připisovala jsem to jeho špatnému zdraví. Raději zůstával uvnitř. Dokonce bych zašla tak daleko, až bych řekla, že neměl rád denní světlo; neustále měl totiž zatažené závěsy.“

„Zajímavé. Měl během té doby, co si uvás pronajímal pokoj, někdy nějakou návštěvu?“

„Neměl. Ne, to bych lhala. Někdo za ním přišel. Tuším, že minulou středu, večer.“

„Viděla jste toho člověka?“

„Ne. Vzhledem ktomu, že byt má svůj vlastní soukromý vchod, mohou hosté přicházet aodcházet, aniž by vstoupili do hlavní části domu, stejně jako sám nájemník. Je to pro mě velmi pohodlné, to si umíte představit. Ať už vtu středu přišel kdokoli, uslyšela jsem ho zaklepat apak jsem slyšela, jak ho pan Niemand zve dál, ale jinak vám oněm nic říct nemůžu.“

„‚Ho‘. Byl to tedy muž.“

„Byl to muž. Skrz prkna doléhal nahoru zvuk jejich rozhovoru; jeden hlas patřil panu Niemandovi aten druhý byl mužský.“

„Slyšela jste, co jeden nebo druhý říkal?“

„Hádali se?“

„Pokud jsem byla schopná poznat, tak ne. Tón ihlasitost zůstaly celou dobu na úrovni zdvořilé konverzace.“

„Přesně tak.“