OPRAVÁŘI ČASU

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Naďa Reviláková, 2024

Illustrations © Natalie Perkof, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-4927-0 (ePub)

ISBN 978-80-277-4928-7 (mobi)

Obsah

PROLOG

01

02

03

04

05

06

07

08

09

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

Měli byste někdy chuť vrátit čas?

Tak si dejte pozor, aby čas nevrátil vás.

PROLOG

Květen 2456

Stáli a sledovali, jak se k nim blíží radioaktivní mrak rudého prachu. Už pohltil protější kopec, město pod ním i jejich dům… Poslední pohled a nezůstalo nic, jediný bod v krajině, na kterém by mohl spočinout jejich zrak. Nezůstala ani krajina, jen očima neproniknutelná prachová hradba všude okolo nich a oni sami se ocitli v jejích útrobách.

Strávit je nemohla. Chránila je dvoucentimetrová neviditelná izolační vrstva kopírující tvar jejich těl. Nevěděli ani, jestli rudá mlhovina žhne, nebo chladí. Jestli by je spálila na popel, nebo zmrazila na kost. Termoregulace izolace se řídila pocitovou teplotou, nyní reagovala na zrychlený tep a spustila mírné chlazení. Výživa na bázi molekulární transformace by jim vystačila léta. Ani o přísun čerstvého kyslíku neměli nouzi. Neustále se doplňoval přeměnou oxidu uhličitého, který vydechovali z plic. Kdyby chtěli po zbytek života stát nebo se procházet uprostřed prašného mraku, nic by jim v tom nebránilo. Ani ti, kteří už odletěli kolonizovat okolní sluneční soustavy, ani ti, kteří dali přednost vakcíně.

Jenže proč by to dělali? Svět, který znali, který i přes jeho nedokonalosti milovali, zmizel. Ctirad Radomilu pevně objal a ona ještě pevněji objala jejich dítě ve své náruči. Pak zavřeli oči a soustředili se pouze a jen na jedinou společnou myšlenku. Pečlivě naučenou číselnou řadu: 043022052009…

01

Květen 2024

Ten den začal líně, jako úplně běžná květnová sobota. Slunce už nabralo dost sil, aby se vám mžouravě šklebilo do očí (nebo spíš vaše oči do něj). Ptáci štěbetali ve větvích rozkvetlých stromů, jako by chtěli překřičet mlaskání líbajících se dvojic pod nimi (to, co se jim bělá ve vlasech, nejsou lupy, ale okvětní lístky budoucích třešní). Jeden kluk ovšem to všeobecné jarní bujení pozoroval s depresí, protože se s ním nedávno rozešla holka. A nadto holka, která se jmenuje Květa. Chápete to? Rozejít se v květnu, kdy celý svět kvete, s Květou? Stačí letmý pohled z okna nebo do kalendáře a všechno vám ji připomíná.

Než se doma utápět v sebelítosti, raději vyrazil ven. Měl namířeno do městské knihovny. Tramvaj ho vyplivla na Malostranském náměstí a pokračoval Mosteckou na Karlův most. Hlouček turistů se právě nakláněl přes kamenné zábradlí. Napadlo ho, že kdyby se třeba rozhodl vrhnout do milosrdné náruče majestátní řeky, obstaral by pár čumilům pěkné divadýlko. Možná to napadlo už někoho před ním a oni teď zírají, jak se plácá ve vlnách. Nakoukl také. Po nábřeží pod mostem zrovna běžel chlap, celý zkrvavený, za ním se hnalo pár dalších a stříleli po něm. Na sobě měli uniformy z druhé světové války a všechno to snímala kamera. Nebýt tam ten filmový štáb a zvědavci v současném oblečení, měl by pocit, že se ocitl v úplně jiném čase. Ta myšlenka mu prolétla hlavou, aniž by se v ní dlouho ohřála, a zase ulétla kamsi po větru směrem k Národnímu divadlu. Třeba se tam uchytí v hlavě nějakého režiséra a vojáci se v příští sezóně budou prohánět po prknech, co znamenají svět. Jak by ho tehdy mohlo napadnout, že pro něj už brzy časoprostor přestane mít svou přesně ohraničenou konzistenci a on se v něm bude rozplývat jako pára nad hrncem.

Procházel místy, kudy dřív chodil ruku v ruce s Květou. Ne vždycky, občas. Někdy tu samozřejmě šel i sám, ale Květa na něj obyčejně někde čekala. Na koho asi čeká teď? Ten rozchod působil tak divně, že za ním možná mohl být někdo jiný. Přitom v jejích očích vypadal jako nevěrník on. Absurdní. Tu cizí holku nikdy neviděl. Jen se ho chtěla na něco zeptat. Ani jí dobře nerozuměl. Znělo to jako, jestli je špatný. Nebo možná šťastný? Nebyl si jistý, tak se k ní naklonil, aby mu to zopakovala. A už byl opravdu špatný. Aspoň u Květy.

Ucpaná Karlovka mu připomínala dav na koncertech. Kdyby vyskočil nahoru a válel po turistech sudy, nejspíš projde rychleji. Ale kam vlastně spěchat? Žádná holka na něj už nečeká a knížka, kterou si chtěl vyzvednout, ještě chvíli počká.

Prošel kolem Klementina, přes Mariánské náměstí a minul hlavní vchod do městské knihovny. Vždycky raději chodil bočním. Napadlo ho, že by se v ní mohl trochu zdržet a uklidnit listováním v náhodně vybraných svazcích. To občas dělal, když se s Květou výjimečně pohádali. Vlastně měl najednou pocit, že to výjimečně bylo v poslední době čím dál častěji.

Proudící dav oproti Karlovce zřídl a rozvalil se do pohodlné šíře chodníku. Lidí bylo pořád dost, ale on alespoň získal svůj osobní prostor. Ten teď potřeboval, protože každý dotek cizího člověka mu jen připomněl odcizení člověka ještě do nedávna blízkého. Kolem knihovny zahnul doleva, ulicí, jež spojovala Mariánské náměstí s Kaprovkou. Zpomalil. Zatímco v kolmici před sebou už zase viděl dav lidí namačkaných na sebe jako kapři při výlovu, tady nebyl nikdo. Až na ženu, která stála před vchodem do místního antikvariátu a koukala, stejně jako on, směrem k proudící řece lidí. Najednou se otočila a zahleděla přímo na něj. Do obličeje jí moc neviděl, měla roušku, ale nešlo si nevšimnout, že netrpělivý výraz v očích se náhle změnil v radostný.

„Mirku, no konečně,“ vykřikla a vydala se mu naproti. Zastavil se a vyčkával, tu ženskou každopádně viděl poprvé v životě.

„Potřebujete něco?“ zeptal se opatrně, protože by byl skutečně nerad, kdyby od něj něco potřebovala.

„Kde je Maja?“ odpověděla místo toho otázkou.

„Maja?“ Další dáma, o jejíž existenci neměl zdání.

„Je zase živá?“ zareagovala na jeho nejistý výraz s obavou v hlase. V té chvíli ho napadlo, že jde možná o cizinku, protože ta formulace působila rozhodně zvláštně. Ale přízvuk nezachytil.

„Promiňte, to bude omyl. Já žádnou Maju neznám.“

„Neznáš?“ Dívala se na něj nejdřív překvapeně a pak se nervózně rozhlédla. „Sakra, já věděla, že z toho bude průšvih.“

„Z čeho?“

„To nic. Omlouvám se. Spletla jsem se.“ Začala couvat, myšlenkově i doslova. A pak ještě zašeptala: „Kruci, co se mohlo podělat?“

„V pohodě, stane se.“ Docela se mu ulevilo, protože se taky mohlo jednat o nějakou bláznivou ženskou, které by se nemusel tak snadno zbavit.

Podívala se na něj ještě jednou pohledem, který nešlo dešifrovat, pak se otočila a rychle zmizela ve dveřích antikvariátu. Šel dál. Jen periferně ji ještě zaregistroval za výlohou, jak za ním hledí, ale schválně se tam nepodíval napřímo, i když normálně nikdy výlohu tohohle obchodu neminul bez zastavení. Mají tam mimořádné kousky za pekelné ceny. Jen koukání je naštěstí zdarma. Jenže pak mu něco došlo. Zastavil se, a dokonce se o pár kroků vrátil. Uvědomil si totiž, že na tomhle omylu bylo něco dost divného. Něco neomylného. Opravdu se totiž jmenoval Mirek.

Za výlohou ji už neviděl. Vlastně uvnitř neviděl vůbec nikoho. I místo za pokladnou bylo prázdné. Vzal za kliku, ozvalo se zacinkání a pak znovu, když za ním dveře zaklaply. Zhluboka se nadechl. Tu vůni starých zašlých knížek v kombinaci se dřevem miloval. Zaposlouchal se do ticha a vzápětí zaslechl odkudsi zezadu rychlé kroky a prásk, něco upadlo na zem. Ten, kdo se vzdaloval, ani nezpomalil. Mirek se vydal tím směrem, obešel pár regálů, a pak uviděl to, co před chvílí nejspíš způsobilo ránu. Na zemi uprostřed uličky mezi policemi, zaplněnými do poslední skulinky, ležela útlá kniha, spíš sešit. Byla mu na první pohled povědomá. Kdysi ji u někoho viděl. Zvedl knihu ze země. Karel Čapek, jeho oblíbený spisovatel už od Dášeňky, kterou mu četla máma večer předtím, než se to stalo.

Tohle ale byla divadelní hra. Věc Makropulos, první vydání. Rok 1922. Zachovalá bylo slabé slovo, jako by ji zrovna vytáhli z tiskárny. Zvedl ji a otevřel na první stránce. I s podpisem autora. Karel Čapek a pod tím stejnou rukou psaná věta:

Když ho sleduješ, jde pomalu,

když na něj zapomeneš,

letí jako splašený kůň. Co je to?

Ani by nemusel dlouho přemýšlet. Čas přece, to je snad jasné. Ale hádanka místo věnování? Zvláštní.

Zalistoval dál a z knížky cosi vypadlo. Obálka. Rychle ji zvedl.

„Hej, mladej,“ uslyšel vzápětí za zády.

Otočil se. Zkoumavě si ho prohlížel chlápek, o kterém Mirek dobře věděl, že tady k tomu patří.

„Hodláš si tu knížku koupit? Protože je dost drahá a tohle ošmatlávání jí na ceně nepřidá.“

„Ne, jasně, promiňte, na to by mi prachy z brigády asi nestačily. Někoho hledám. Před chvílí sem vešla taková žena.“

Natáhl ruku a podal knihu antikváři.

„Vo tom nic nevím,“ reagoval dotyčný a knihu si při tom bedlivě prohlížel, jako by na ní hledal otisky jeho prstů. „Jak vypadala?“

„Nemám tušení,“ musel Mirek přiznat a vysloužil si od svého protějšku dost nedůvěřivý pohled.

„Hele, mladej, jestli chceš vočumovat, tak hned vedle je městská knihovna. Tady se knížky kupujou. A pokud ti jde vo ženský, tak v knihovně jich najdeš taky víc než v antíku.“

Otočil se a zamířil ke kase. Bylo mu jasné, že je nejvyšší čas zvednout krovky a vzdušnou čarou letět přesně tam, kam ho antikvář poslal a kam měl Mirek stejně namířeno. Ještě se na vteřinu zaposlouchal, jestli přece jen neuslyší nějaký šramot nebo snad dech někoho, kdo ho pozoruje skrytý v bludišti regálů, ale ne. A pak si uvědomil, že v ruce pořád drží to, co vypadlo z knížky. Obálku. A dokonce byla nadepsaná.

„Pro M.,“ stálo tam. V první chvíli zaváhal, jestli má prodavače upozornit, ale zvědavost zvítězila. Pro M.? Pro koho asi? Třeba pro Mirka. Jasně, že je to hloupost. Ale jako výmluva pro případ, kdyby ho někdo obvinil, že si přivlastnil něco, co mu nepatří, by to mohlo obstát. Slušně se rozloučil, zamířil ke dveřím a vyšel na ulici. Po pár metrech mu zvědavost nedopřála ani krok navíc. Obálku opatrně otevřel. Už samotné oslovení mu hned objasnilo, že není určená jemu. A současně mu vyrazilo dech.

„Nejdražší Majo,“ stálo tam, „dal jsem tento dopis do knihy, o které jsem věděl, že se k tobě jistojistě dostane.“

Tak vida, Maja je přece jen živá. Nebo minimálně byla před dvěma měsíci, protože nad oslovením bylo i datum 2. března 2024. A navíc má nejspíš podobný čtenářský vkus, taky má ráda Čapka. Dopis pokračoval:

„Pokud čteš tyto řádky, znamená to, že už nejsem mezi vámi. Mrzí mě, že jsem se s tebou nemohl rozloučit a být ti nablízku v těžkých dobách, které prožíváš. Ale pomoci ti můžu i jinak. Za přispění člověka, který ti přinese tento dopis, pokud ho nenajdeš sama. Vybíral jsem dobře, můžeš mu plně důvěřovat, dal bych za něj ruku do ohně. V dalším ti poradí tvá nejoblíbenější dětská kniha. Tvůj milující dědeček.“

Zíral na těch pár řádků a musel si je přečíst ještě jednou. Tenhle dopis mohl být pro někoho dost důležitý. Ale pro koho? Maja. To nezní jako zrovna konkrétní indicie. Kde o ní zjistit víc? Ta ženská, no jasně. Ptala se přece na Maju. Co když ona měla být ten spolehlivý člověk, který jí předá vzkaz? Jenže Mirek ji vyplašil, a tím se do tohohle podivného příběhu zamotal sám. Co s tím? Rozhlédl se napravo, nalevo, jestli ji snad nespatří. Pár lidí v roušce viděl. Ale roušku teď nosil kde kdo. A pak mu něco došlo. Zná přece někoho, kdo by měl spolehlivě vědět, komu knížka patřila.

Otočil se a vydal se zpátky.

Zvonek nade dveřmi opět zacinkal a majitel antikvariátu zvedl hlavu od novin. Vypadal překvapeně.

Mirek šel rovnou k pultu.

„Tak sis to rozmyslel, mladej? Že by se z prasátka přece jen vyvalilo dost korunek na našeho milého přítele Karla?“

„To ani ne. Ještě budu muset chvíli střádat.“

„Jo, za poloviční zálohu ti tu knížku milerád rezervuju.“

„Když já bych spíš potřeboval zjistit, komu dřív patřila.“

Chlápek se ušklíbl. „Takovýhle informace nepodáváme.“

Nevypadalo to, že by mělo smysl ho přemlouvat.

„Nemusíte mi říkat jméno. Nechám vám na sebe kontakt. Mohl byste mu ho předat?“

„Proč bych to dělal?“

„Možná pro toho člověka mám informaci, která by ho hodně zajímala. Vzkaz pro Maju od jejího dědečka.“

Zdálo se mu to, nebo antikvář povytáhl obočí? Chvíli zaváhal, pak otevřel šuplík a vytáhl z něj kousek papíru a propisku. „Napiš mi číslo. Ale raději od toho nic nečekej.“

Mirek napsal své jméno a řadu číslic, pak papírek posunul na druhou stranu pultu.

„Děkuju.“ Dočkal se jen kývnutí.

Při odchodu ho znovu provázelo zacinkání zvonku a už stál na ulici. Vydal se k bočnímu vchodu do knihovny. Na knížku, kterou si chtěl vypůjčit, teď ale nemyslel. A nemyslel už ani na své zlomené srdce. V hlavě mu ležela ta záhadná Maja. Zastavil se u výdeje knih a pak bezcílně kroužil mezi regály. Přešla ho chuť i na náhodné listování. Najednou mu zazvonil mobil. Chvíli trvalo, než ho v batohu nahmatal. Vysloužil si pár kritických pohledů, ale nic si z toho nedělal. Podíval se na displej. Neznámé číslo. Že by taková rychlost?

„Prosím, Mirek Šebek,“ představil se do mobilu a vyšel na chodbu.

„Dobrý den, vy prý sháníte Maju,“ ozval se na druhé straně ženský hlas.

„Jo, vy jste Maja?“

„Možná, to záleží na tom, co potřebujete.“

„Našel jsem vzkaz od Majinýho dědečka. V knize od Karla Čapka, co byla v antikvariátu.“

„Opravdu? Ten starej blázen. Koho by napadlo se dívat do knížek?“ zasmála se, ale jaksi smutně, jako by v tom smíchu byl osten zloby nebo zoufalství.

„Co píše?“

„Nevím, nečtu cizí dopisy,“ zalhal.

„Můžete to poslat poštou? Nadiktuju vám adresu. A připište číslo konta, proplatím vám náklady.“

„Nemám účet. A můžu vám to předat osobně, to není problém, jestli jste v Praze. Stejně mám volnej den.“

Chvíli bylo ticho, ale pak mu adresu nadiktovala s tím, že když dorazí do hodiny, zastihne ji doma. A tak změnil plány. Místo otupujícího listování v knížkách vyrazil do milionářské čtvrti na pražských Hřebenkách.

02

Ta vila mezi vysokými stromy skoro nebyla vidět, ale dalo se tušit, že tady nebydlí žádní chudáci. To je něco jiného než jejich panelákový krcálek. Zazvonil a za chvíli uslyšel kroky. K brance se blížila žena asi ve věku jeho tety.

„Ty jsi Mirek? Myslela jsem, že budeš starší.“ Překvapeně si ho prohlížela. „Kolik ti je?“

Divná otázka na seznámení, ale dobře. Každopádně jí to oplácet nebude.

„Šestnáct,“ odpověděl po pravdě. „Vy jste Maja?“

„Jsem Alice. Můžeš dát ten dopis mně. Maje ho předám.“

Tak kvůli tomu sem fakt nepřišel. „Jestli se nebudete zlobit, rád bych jí ho předal osobně.“

Chvíli si ho podezřívavě měřila pohledem. Pak ale vytáhla z kapsy klíč a branku otevřela.

„Jak myslíš.“

Nečekal, že to půjde tak hladce. A vlastně ani nevěděl, proč mu na tom osobním předání tak záleží. Možná proto, co psal ten záhadomilovný děda. „Pošlu ti vzkaz po někom spolehlivém, za koho ručím.“ Jasně, že nemyslel Mirka, ale tak nějak se mu v té pozici zalíbilo. A samozřejmě byl taky zvědavý, jak Maja vypadá, protože jestli je dcera téhle Alice, tak by mohla být věkově k němu. A možná, že je tohle celé osud, protože je květen a on se zrovna rozešel s holkou, která se jmenuje Květa, a potká druhou, která má ve jméně máj.

Šel za Alicí po chodníčku mezi vysokými keři. V chodbě se bez pobízení zul a pokračovali do velkého pokoje, v dřívějších dobách by se mu nejspíš říkalo salón. Tady vůbec všechno vypadalo, jako by bylo z dřívějších dob. Starý naleštěný nábytek, dřevěné schodiště, na stěnách nejspíš rodinné portréty jako někde na zámku. V tomhle Maja žije? Trochu divné.

„Teď mě dobře poslouchej,“ otočila se na něj Alice. „Maja na tom není zrovna nejlíp. Smrt jejího dědy jí nepřidala. Možná jí ten vzkaz, co pro ni máš, pomůže. Pokud v něm teda není něco, co by ji ještě víc rozhodilo.“ Zavrtěl rychle hlavou. Aspoň doufám, pomyslel si. Ušklíbla se. Muselo jí dojít, že dopis četl, ale nekomentovala to. Místo toho řekla: „Vypadáš jako docela sympatickej kluk. Vzhledem k tomu, že nechce nikoho vidět, tohle je momentálně nejspíš jediná cesta, jak tu její samotu trochu rozptýlit. Třeba je to špatná cesta. Ale já už si s ní vážně nevím rady. Takže, máš poslední šanci. Jestli chceš couvnout, tak teď. Dej mi ten dopis a já jí ho dám sama. Anebo pojď za mnou, ale v tom případě se připrav, že tě nečeká jednoduchá mise.“

No, tak tohle znělo jako dost dobrá výzva. Jasně, že ani nezaváhal. Protože Maja rozhodně nebyla jediný člověk v tomhle domě, který momentálně potřeboval rozptýlit. Odhodlaně se nadechl a kývl.

Alice zamířila ke schodům a Mirek za ní. Vyšli nahoru do patra. Na podlaze úzké chodbičky, kterou lemovalo několik zavřených dveří, ležel těžký zelený koberec. I hořejší část domu vyvolávala dojem starých zašlých časů. Alice na jedny dveře zaklepala. Nic se neozvalo. Chvíli vyčkala a pak vzala za kliku.

„Majo, nespíš?“ Odpovědi se nedočkala, ale pohled jí nejspíš stačil. „Někoho ti vedu.“

„Já nikoho vidět nechci.“ Tak tehdy poprvé uslyšel Majin hlas. Dřív, než ji uviděl. Až na obsah a tón docela příjemný.

„Přinesl ti vzkaz od dědy.“ Ty jo, vybalila to na ni docela rychle.

„Cože?“ ozvalo se z pokoje a Mirek zaregistroval aspoň kapku zájmu.

Alice se na něj povzbudivě usmála a postrčila ho do pokoje. Chvíli mu trvalo, než se rozkoukal. Závěsy byly zatažené, přítmí, ticho, těžký vzduch.

Zaznamenal, jak za ním zaklaply dveře. Napadlo ho, že vlastně nikomu neřekl, kam jde, a kdyby ho tu teď zamkli a nechali rozsápat nějakou šílenou upírkou, nejspíš by se o tom nikdy nikdo nedozvěděl. No jo, asi by měl omezit koukání na horory.

Ta holka před ním jako upírka sice nevypadala, ale moc v pohodě taky ne. Seděla za stolem, celá jakoby schoulená, blonďaté slepené prameny vlasů jí padaly do obličeje. Nejspíš si je už dost dlouho nemyla.

„Čau,“ pokusil se o bezstarostný tón. „Můžu?“ Kývl k židli u stolu.

„My se známe?“ zeptala se nedůvěřivě.

„Jo. Asi tak minutu a půl. Ale ještě jsme se nestihli představit. Já jsem Mirek.“

„A cos mi přines, Mirku?“

Zalovil v batohu a vytáhl obálku.

„Dopis, od dědy.“

„Blbost. Proč by mi děda posílal dopis zrovna po tobě?“ Nataženou ruku ignorovala.

„Našel jsem ho vknížce, to by bylo na dlouhý vyprávění. Ale řekl bych, že by tě mohl zajímat.“

„To těžko, mě už nezajímá vůbec nic,“ odfrkla aotočila hlavu ke zdi.

Abylo ticho. Položil dopis na stůl achvíli vyčkával. Pak už to nevydržel.

„Hele, nechceš si tu vyvětrat? Apustit sem trochu slunce?“

„Nechci.“

„Tak pojď ven, je tam hezky. Amáte pěknou zahradu, takovou bych taky bral. Vysoký stromy. Já bych se doma mohl vyšplhat nanejvýš tak na fíkus na balkóně.“

Znovu se ušklíbla, ale koutky se jí přitom zvedly do téměř neznatelného úsměvu.

„Uneseš mě?“ otočila se na něj najednou.

„Cože? Já tě přece nechci unýst,“ odpověděl překvapeně.

„To ale budeš muset. Protože jinak se na zahradu nedostanu.“

„Víš, že ti docela rozumím? Já taky kdysi málem umřel.“

„Jo.“

„Dal?“