DOKONALÉ DVOJČE

Copyright © Sarah Bonner 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Hana Ferstl, 2024

Cover © Martin Kopecký, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-4966-9 (ePub)

ISBN 978-80-277-4967-6 (mobi)

DOKONALÉ DVOJČE

SARAH BONNER

přeložila Hana Ferstl

Mámě a tátovi,

neboť mě přiměli uvěřit tomu,

že dokážu cokoli

ČÁST PRVNÍ

Megan

KAPITOLA PRVNÍ

Nevzpomínám si, že by můj manžel tuhle fotku udělal. Ležím na ní ve spodním prádle na naší posteli a se zavřenýma očima se pro sebe usmívám. Je to určitě naše postel – s tou koženou čalouněnou pelestí, kterou musím neustále otírat, jinak je tak zaprášená, že byste si mysleli, že jsem celý rok neuklízela. Bílé povlečení s malými modrými pomněnkami jsem koupila minulý měsíc v lednových výprodejích. Kvítky dokonale ladí se zářivě modrou podprsenkou a kalhotkami, které mám na sobě.

Až na to, že žádné zářivě modré spodní prádlo nevlastním.

Chris je stále ve sprše; pobrukuje si nějaký příšerný slaďák a cáká vodu po celé koupelně. S nastraženýma ušima prohrabávám horní zásuvku prádelníku, vysypávám obyčejné černé a tělové kalhotky na podlahu a až zezadu vylovím ty odvážnější kousky. Najdu červenou krajkovou soupravu, která nespatřila světlo světa už pěkně dlouho… No, asi rok? – Nevím; tak dlouho to určitě být nemůže, i když nějaká doba už to bude. Ale nic modrého tam není. Nacpu věci zpátky, ucítím však někoho za sebou. Otočím se, abych stanula tváří v tvář svému manželovi, celému mokrému ze sprchy a s vlasy, které mu spadají podél obličeje.

„Vždycky se mi líbily ty červené.“ Líně se na mě pousměje a ručník si s nebezpečnou nenuceností drží kolem pasu, jako by mu mohl kdykoli spadnout. Zvedne obočí a téměř neznatelně zavrtí boky.

Zrudnu a odvrátím pohled. Snažím se ignorovat, jak za mnou postává, zatímco dál cpu všechno zpátky do zásuvky a jeho pohled se mi vpaluje do zátylku.

„Hledala jsi něco?“ zeptá se.

Pořád klečím s odvrácenou tváří před šatníkem a zavrtím hlavou. „Nic důležitého.“

„To není nikdy,“ povzdechne si Chris, sebere z postele telefon a odšourá se k malé šatně.

V našem manželství bývaly doby, kdy bych se natáhla a ten ručník mu strhla; kdy bych vklouzla do červené krajky vykukující z fádního moře černého a tělového mikrovlákna a bavlny; kdy bych ho naháněla po domě.

Místo toho popadnu telefon a začnu si procházet vlastní fotky. Hodně fotím – pomáhá mi to vzpomenout si. A potvrdit si věci. Zdokumentování každého oblečení mi pomůže spojit si vzpomínky na to, co jsem v tu chvíli dělala, s pocitem určitých látek na kůži: jestli jsem na sobě měla bavlnu, nebo hedvábí, nebo kousavý svetr, jako je ten světle fialový, který jsem si koupila loni a který pořád nosím, i když mi v něm při příliš rychlém pohybu naskakuje husí kůže.

Znovu procházím album věnované nákupům: poslední týden, pak poslední měsíc; ale po zářivě modré krajce ani stopy. Takové prádlo jsem si rozhodně nekoupila. A určitě bych si snad pamatovala, že jsem ho nosila. Pamatovala bych si, jak jsem s lehkým úsměvem ležela na posteli a s jedním prstem laškovně zaháknutým za okraj kalhotek čekala, až mě vyfotí.

Je docela možné, že ten komplet koupil Chris a já jsem si ho pak oblékla kvůli němu, příliš zaujatá okamžikem a faktem, že mi manžel konečně věnoval tolik pozornosti, abych mu vyšla vstříc. Ale jsme spolu už čtyři roky, a spodní prádlo mi koupil jen jednou. Byla to cudná bílá souprava na naši svatební noc. A od té doby už nic.

Ledaže by se mnou chtěl vyjebat. Už zase.

Myslí si, jak je chytrý, ale já ho stejně nakonec nachytám. Jeho hra na „starostlivého manžela“ začíná pokulhávat. Vím, že alespoň za některými mými „zapomnětlivými epizodkami“ stojí on, i když to zatím nemůžu nijak dokázat.

Slyším ho, jak si tím svým nesnesitelně akurátním způsobem vaří v kuchyni kávu. Všechno pečlivě odměřuje, jako by byl nějaký chemik v laboratoři. Vždycky se zatváří zděšeně, když do hrnku nasypu instantní granule a zaleju je vroucí vodou. Ještě horší je, když doleju studenou vodu, abych mohla vypít kafe rychleji. Začnu se mu přehrabovat v šuplících. Je pořádkumilovný, a tak jdu pomalu, opatrně, abych za sebou nezanechala nepořádek. Žádná modrá krajka. Něco tak malého by se však dalo schovat snadno, a já nemám čas pročesávat celý dům.

Chtěl, abych tu fotku našla? Nechal snad telefon přímo tady na polštáři schválně, když se sprchoval, protože věděl, že neodolám, abych se alespoň trošku nekoukla? Protože věděl, že ho poté, co jsem na něj minulý týden ohledně svého soukromí sama vyjela, nebudu moct osočit? Ať si políbí prdel.

Zanechávám hledání a pádím dolů do kuchyně v naději, že zahlédnu, co má za lubem. Smaží palačinky – ty malé, americké, s bublinkami na povrchu, lehké a nadýchané – a přitom si pobrukuje písničku, kterou odněkud znám, nemůžu si však vybavit její název: matně si vzpomínám, jak jsme ji zpívali v autě a já cítila vítr čechrající mi vlasy. Vzduch je slaný, chladivý. Psal se rok dva tisíce dva. V létě jsme s Leou jely na školní výlet do Dublinu, hodiny a hodiny v přeplněném autobuse – zoufale se mi chtělo na záchod. Druhý večer se Leah seznámila se dvěma kluky, kteří nás vzali na projížďku v kabrioletu jejich táty. Vyvezli nás pryč z města, přes dřevěný most na dlouhou písečnou pláž v Dollymountu. Leah odešla s jedním z těch kluků a mě nechala s jeho kamarádem – nebo možná bratrem, už si to moc nepamatuju. Snažila jsem se navázat zdvořilou konverzaci a nepředstavovat si, co dělá moje dvojče za převlékárnou pro muže.

„Nechtěla bys…,“ ozval se ten, se kterým jsem zůstala, a ukázal směrem k převlékárně.

„Mám přítele,“ odpověděla jsem upjatě. Čekala jsem na toho pravého kluka a na pravý čas.

Chris prostřel stolek v rohu kuchyně a na něj dal french press konvičku s kávou a několik bílých květin ve štíhlé váze. V té, kterou jsem koupila zároveň s pomněnkovým povlečením, se dvěma měkkými šedými polštáři do obývacího pokoje a se sadou nových ručníků. Od všeho mám fotografii. Na Chrise můj výběr dojem neudělal – to jsem však od něj ani nečekala. Kvůli ručníkům jsme se pohádali. Jeho matka nám nějaké koupila jako svatební dar. Ty jsem ale musela vyhodit, protože jsem je omylem ušpinila barvou na vlasy a neměla jsem dost odvahy mu to říct. Myslela jsem si, že je nahradím stejnými, že je můžu schovat do skříňky, a jemu to nedojde. On si toho ale okamžitě všiml. Samozřejmě že ano; vždycky si všimne, když něco není na svém místě. Od té doby, co jsme se sestěhovali, kolem něj chodím úzkostlivě po špičkách a dbám na to, aby bylo všechno tak, jak má být. Dokonce dávám pozor, aby byl toaletní papír do držáku vložen „správně“. I myčku plním podle jeho přesných požadavků, protože vím, že by si ve zlomku vteřiny všiml, kdyby něco bylo na nesprávném místě a kdyby to vybočovalo z řady, bylo mimo řád, který zavedl ve světě kolem sebe. Obvinil mě, že jsem lajdák. Že zapomínám. Že jsem neštěstí. „Stejně jako tvoje matka.“

Pattersonovi jsou stiženi kletbou. Ale já se jí nenechám ovládat, nepodlehnu jí jako moje matka, nenechám ji, aby mě spláchla a všechno utopila, jako to udělala ona, když mě a mou sestru nechala sobě napospas, zatímco ona sama šla ke dnu.

Zatímco si nalévám kávu, sleduju, jak Chris nakládá na talíř palačinky a polévá je trochou javorového sirupu. V jeho pohybu je pružnost, kterou si obvykle nechává pro zvláštní příležitosti, a s natrénovaným rozmáchlým gestem mi palačinky naservíruje.

„Tadá!“ řekne. „Palačinky pro mou krásnou ženu!“ Políbí mě na tvář a zazubí se na mě. Usměje se ještě zářivěji, když ze zásuvky vytáhne ubrousky a jeden mi rozbalí do klína. Ubrousek je zářivě modrý. Zatímco si nabírám sousto, pozoruju ho. Jako bych v ústech měla sklo. Taky mě pozoruje, v koutku úst mu lehce cukne. Provokuje mě. Zase.

„Jsi v pořádku, Meggie?“ Z jeho hlasu ukapává starostlivost. „Je něco s těmi palačinkami? Sotva ses jich dotkla.“

Hromádka přede mnou jako by se ve slabém slunečním světle, pronikajícím oknem, třpytila. Sklo v mých ústech se rozpouští na popel; cítím snad na jazyku mandle?

„Sním je, jestli je nechceš,“ řekne Chris a zastaví se vidličkou nad mým talířem. Přistrčím je k němu. „Máš strach vidět se s mámou?“

Ne, samozřejmě že ne! chce se mi na něj křičet. Proč bych se měla bát vidět svou mámu? Která vůbec netuší, kdo jsem, a která mi říká „Leah“ pokaždé, když se přemůžu a na tom hrozném místě ji navštívím. Místo toho se usměju a šeptnu: „Trochu.“

„Budu s tebou, Meggie. Tohle zvládneme. Společně.“

Máma žije na okraji vesnice Wotton nedaleko Dorkingu. Dům je nádherný, tyčí se za ním vrcholky North Downs, což je rozlehlá oblast plná ovocných stromů a stinných zákoutí ideálních pro letní čtení. Až na ostatní obyvatele a důvod, proč tam žijí, by to byla idylka. Někdy si dokážu představit, že je všechno v pořádku, že se jen scházíme u hrnku čaje na pozemcích starého honosného sídla, jako to dělávají některé mé kamarádky se svými matkami. Příjemný den na nějakém krásném výletě. Ale většinou jsou naše návštěvy v Jonasově ústavu přerušovány křikem ženy z vedlejšího pokoje, který obvykle aktivuje muž, jenž rád ťuká na její okno, aby ji vyděsil. Nebo muž, kterému se líbí svléknout se donaha a běhat po areálu bez ohledu na počasí, dokud ho uštvaný personál neodchytí a neodvede zpátky do tepla.

„Co je to za kravál, Leo?“ ptá se máma a plete si mě se sestrou. Někdy se s tím prostě smířím, nechám ji, ať si myslí, že jsem Leah, a vzpomínám s ní na minulost. Zajímalo by mě, jestli Leah dělá totéž, když ji navštěvuje. Pokud ji vůbec navštěvuje.

Kéž bych si s mámou mohla pořádně promluvit. Říct jí, že mě děsí, že se v ni proměňuji, a že jediné, co mě v budoucnu čeká, je pokoj na tomhle místě, které páchne zatuchlou močí a rozvařeným zelím. Nebo že si myslím, že s mým manželem není něco v pořádku.

„Měla bys jí zavolat,“ říká Chris, když jedeme domů.

„Hm?“

„Lee. Měla bys jí zavolat.“

Po návštěvě u mámy vždycky vedeme tuhle konverzaci. Mámino zmatení, které dvojče jsem, vede Chrise k tomu, že znovu navrhuje setkání.

Leu už jsem dlouho neviděla. I když ji samozřejmě sleduju. Není to stalking. „Stalking“ – to je silné slovo vyvolávající představu nějakého oplzlého úchyla v pršiplášti, který oknem pozoruje, jak si hezká holka svléká rolák, přičemž pozadí je nasvícené tím správným světlem. Ne, nepronásledovala jsem ji. Jen jsem kontrolovala, jestli je v pořádku. Koneckonců vždycky dělala ta nejhorší rozhodnutí. Vždycky měla příšerný vkus na muže; vyhledávala ty, kteří s ní zacházeli jako s hnojem, dokonce hůř než táta s mámou. Potřebuje, abych na ni dohlédla. I když se můj vlastní romantický úsudek neukázal být nakonec zrovna nejlepší.

*

Nevím, kdo z nás dvou se narodil dřív, ale Leah vždycky tvrdila, že to byla ona. V nemocnici nám na každé z našich hubených, svraštělých zápěstí připevnili malý identifikační proužek. Naše kůže měla v záři světel porodního sálu barvu nedovařeného kuřete. Naše postýlky byly označeny nápisy „Holčička 1“ a „Holčička 2“. Když nás ale připravovali k odvozu domů, proužky nám sundali a oblékli nám dupačky s odlišnými barvami lemování. Náš táta tam nebyl a maminka ve snaze odvézt si sama domů dvě malinká miminka zapomněla, která barva představuje které dvojče. Táta našel mámu v hysterickém záchvatu, protože nevěděla, kdo je Megan a kdo Leah. Podíval se z uslzeného, zdevastovaného obličeje své ženy na identické tváře svých dcer-dvojčat a učinil poněkud znepokojivé rozhodnutí. Jehlou a rozbitým kuličkovým perem vytetoval Lee na kotník malou tečku. Dvě tečky pak na ten můj. Ano, otec nás potetoval. Když nám bylo jen pár dnů. Byl to jediný způsob, jak nás od sebe rozeznat. Samozřejmě, když se máma trochu uklidnila, řekla mu, že mohl použít jen fixu nebo něco podobného, ale na to už bylo pozdě. Ani my netušíme, jestli měl pravdu; možná jsem byla ve skutečnosti starší a prvních několik dnů svého života jsem strávila jako Leah. To už se jistě nikdy nedozvíme.

Vzpomínám si, že když nám bylo asi pět, zkoušely jsme, jestli nám projde výměna. Vyměňovaly jsme se samozřejmě v jednom kuse. Dvojčata to vždycky dělají. Zvlášť proto, že pro rodiče je těžší potrestat oba za zločin, který spáchal jen jeden z nich. Ale obvykle jsme se jen pokoušely vyhnout trestu za drobné prohřešky: ukradená sušenka, rozlité mléko na podlaze, malá skvrnka od fixy prosáklá papírem na dřevěný kuchyňský stůl… Tohle bylo trochu vážnější, týkalo se to fotbalu nebo sousedova skleníku. Ale prošlo nám to. Otec s vynalézavostí svých poněkud předčasně vyspělých dětí nepočítal. Dětí, které měly kvůli permanentní fixe malé tečky na kotnících.

Když nám bylo patnáct, zalhaly jsme jednomu muži na dovolené v Turecku a přesvědčily ho, že je nám osmnáct. Byla to neuvážená lest, které uvěřit opravdu neměl. A on každé z nás vytetoval stejnou drobnou květinu, která navždy zakryla naše miminkovské značky. Nikdo nás pak od sebe už nerozeznal. To bylo to léto, než se všechno začalo měnit. Než se Leah začala dívat po všem, co bylo moje, a chtěla to pro sebe. Až do našich šestnácti let byly věci naše: naše hračky, naše oblečení, naše ložnice s palandami a každý týden boj o to, kdo si zabere tu vytouženou horní postel. Když táta odešel podruhé – nebo to bylo potřetí?; už si to přesně nepamatuju –, máma si s námi vyměnila pokoje. Pro sebe si vzala ten menší, abychom mohly vyhodit palandy a měly dvě válendy vedle sebe. Koupila jsem závěs a rozdělila jím pokoj uprostřed.

Před Leinými nenechavými prsty nebylo nic jisté: vyrabovala mi šminky, ukradla mi oblečení nakoupené za našetřené peníze ze sobotní brigády a zničila ho; zničila i knihy. Její největší pýchou však bylo krást mi přátele. A samozřejmě i kluky, kteří se na mě někdy náhodou podívali. Začala jsem se v jejím stínu scvrkávat a vypadalo to, že jí mé utrpení dodává sílu.

„Určitě by sis s ní měla někdy promluvit.“ Chris mluvil, aniž bych ho posledních deset minut poslouchala.

„Cože?“ odpovím.

„Ježíši, Meggie. Poslouchala jsi vůbec něco z toho, co jsem říkal?“

Jsme jen pět minut od domova; uplynulo čtyřicet minut, aniž bych si toho byla vědoma. Po naší levici se objeví Stoke Park, kde se konává okresní jarmark, na němž se loni Hanna – moje nejlepší kamarádka, která bývá někdy trochu střelená – zlila a objednala si vířivku u jednoho moc milého muže, jehož se snažila i sbalit. Pak Burger King a nákupní zóna vpravo. Jednou jsme tam s Chrisem jedli největší točenou zmrzlinu na světě, zatímco jsme diskutovali, jestli utratíme majlant za dvě pohovky do obýváku. Kupodivu je cukrový rauš skoro stejný jako opilost; nakonec jsme si koupili příborník a nový kuchyňský stůl k tomu.

„Promiň. Byla jsem duchem někde jinde.“

„Jakou nespravedlností ve svém životě jsi posedlá tentokrát?“ Zní unaveně. Jako by ho nudilo, že mluvím o problémech s Leou, i když to byl právě on, kdo ji znovu vytáhl. Dělal to takhle vždycky? – Popichoval mě, abych o něčem mluvila, a pak se choval jako blbec, když jsem to udělala? V poslední době si toho všímám čím dál tím častěji.

„Nejsem ‚posedlá‘.“ Zním jako dítě. Cítím se jako dítě. Přála bych si, abych mohla dostat záchvat vzteku, abych mohla křičet a řvát – prostě udělat nějakou zasranou scénu. Jak očistné by to bylo. Ale já to neudělám. Protože… No, my dospělí tuhle možnost nemáme, že?

„Musíš to nechat být a posunout se dál. Je to přece tvoje sestra.“

„To bys nepochopil.“ Chris je velmi rozmazlené nejstarší dítě bohatých rodičů, kteří jsou stále spolu. Jeho představa o nefungujících vztazích je směšná – největším kostlivcem v rodinné skříni Hardcastlových je jeho teta Louise, která se vdala až téměř v devětatřiceti letech a málem prošvihla příležitost vybrat si svůj díl ze svěřenského fondu. Nikdy jsem neměla srdce říct mu, že jeho drahá, milovaná teta žije ve lži, jen aby si udržela zdání. Její manželství je podvod, který jí má zajistit nárok na dědictví, ovšem jen pokud bude vdaná, a „přítel“, o kterém stále mluví, je nepochybně jediná láska jejího života. No, mám to srdce – ráda bych viděla výraz jeho tváře, až mu dojde, že jeho teta není tak dokonalá, jak si sám představuje. Vím jen, že by tomu nevěřil. A samozřejmě i kdyby tomu uvěřil, zkomplikoval by Louise život – možná by se ji dokonce pokusil vydědit nebo něco podobně hrozného. Ale ona ví, že já vím, a tak si pěkně vyměňujeme přáníčka a dárky, které jsou čím dál tím otevřenější. K mým posledním narozeninám podepsala přání od Louise a Belly místo od Louise a Tonyho. Ne že by si toho Chris všiml.

V každém případě Chris ve své nevědomosti předpokládá, že všechny ostatní rodiny jsou jako ta jeho. Mýlí se. Ta moje je neštěstí, pohroma, která míří od jedné katastrofy ke druhé. Když jsme vyrůstaly, často jsem Lee odpouštěla, protože mě čas od času o odpuštění prosila a slibovala, že už nic špatného neudělá. „Na mou duši,“ říkávala. Ale pak udělala něco, co jsem jí odpustit nemohla a co jí nikdy nezapomenu. To bylo ještě předtím, než jsme se s Chrisem dali dohromady. Nikdy se s mou sestrou nesetkal. Nemá ponětí, čeho je schopná.

Po návratu domů si naleju až po okraj obrovskou sklenici vína a přetékající víno usrknu, než se rozcákne po podlaze. Chris se na mě podívá, povzdechne si a zamíří do svého pánského kutlochu, který má v hostinském pokoji, takže mě zanechá samotnou s myšlenkami na sestru a naši mámu a na všechny ty sračky, které se staly.

Dostanu oznámení z instagramu. Leah zveřejnila nějaké nové fotky. Co dělali lidé, než existovaly sociální sítě? Myslím tím, co se týče vzájemného sledování. Nemluvila jsem s ní už pět let – od té doby, co vyšla ta kniha –, ale stejně přesně vím, co včera snídala, s kým byla na rande, v které dny má jógu. A teď vím, že si včera večer s houfem kamarádek „vyhodila z kopýtka“ a že na sobě měla hodně vykrojené černé šaty. Krajka zářivě modré podprsenky jí vykukovala z výstřihu.

Stejné modré podprsenky, kterou si nepamatuju, že bych měla na sobě, když jsem ležela na novém povlečení ve své ložnici a můj manžel mě fotil.

Myslí si snad Chris, že jsem to byla já?

Tentokrát ji, kurva, zabiju!

KAPITOLA DRUHÁ

Michael byl můj první skutečný kluk. Když jsme se seznámili, bylo mi šestnáct. Zbývalo mi pár měsíců do závěrečných zkoušek; byla jsem vystresovaná avknihovně jsem se utěšeně ládovala čokoládou, zatímco jsem se snažila opakovat si matiku. Michael chodil do posledního ročníku, usmíval se jedním koutkem aměl zplihlé vlasy. Nervózně se mě zeptal, která znás dvou jsem.

„Megan. Promiň.“

„Vto jsem doufal,“ odpověděl aposadil se na židli naproti mně.

Od té doby jsme byli nerozluční. Byla jsem úplný blázen do tohoto kluka, který si nakonec vybral mě. Který se podíval na mě ana mé dvojče arozhodl se, že ta, kterou chce, jsem já. Do té doby jsem pro kluky, které Leah odmítla, byla jen cenou útěchy.

SMichaelem jsme počkali, až budu mít po zkouškách. Máma vten výjimečný večer pracovala, dřela extra směnu vpečovatelském domě, protože táta se zase zpozdil se šekem ahrozilo, že se splatbou za nájem dostaneme do skluzu. SLeou jsme se domluvily, že půjde ven anechá nás na pokoji. Když jsem jí týden předtím sdělila, že to chci konečně „udělat“, připadalo mi to zase jako za starých časů, kdy jsme ležely vedle sebe na jedné zpostelí vnašem pokoji ašeptaly si do tmy tajemství, zatímco jsme čekaly, až vzámku zachrastí máminy klíče, což znamenalo, že se máma vrací. Řekla jsem Lee, že se bojím. Bála jsem se, že nebudu vědět, co mám dělat, aže se mi Michael bude smát. Nebo ještě hůř, že to řekne všem ve škole aoni se mi budou smát. Leah mě uklidnila ařekla mi, že jelikož je to ipro něj poprvé, bude se bát úplně stejně.

Ale vpodvečer té „akce“– jak se tomu unás ve třídě začalo říkat, protože jsme předpokládali, že naši rodiče nebudou tušit, co chystáme, pokud se budeme chovat alespoň trochu mazaně– jsem musela řešit problémy vpráci. Dělala jsem na směny ve městě vrestauraci azajišťovala hladký průběh přechodu zodpoledního čaje na večeře. Musela jsem čekat, až se konečně objeví jedna zostatních servírek– nějaká holka, kterou Leah znala zdivadelního kroužku. Měla skoro hodinu zpoždění ajá jsem šílela. Řekla jsem Michaelovi, že se sejdeme vsedm hodin umě doma, ale měla jsem vtelefonu vybitou baterii, anemohla jsem mu zavolat, že se zpozdím. Těsně po osmé jsem se vřítila do domu avyběhla po dvou schodech nahoru, abych našla nabíječku, zapojila telefon azavolala mu. Byl už vmém pokoji. Vmé posteli. Vmé sestře ado ucha jí šeptal moje jméno.

Ukradla mi první chvilku sklukem, kterého jsem milovala. Tu noc jsem ji chtěla zabít, vytáhnout ji zpostele ařvát jí do obličeje arozbít jí hlavu opodlahu.

Michael si myslel, že to jsem já; říkal si, že jsem nervózní, aproto nejsem tak docela „ve své kůži“. Když se ale otočil ke dveřím místnosti auviděl mě oblečenou vuniformě servírky, smou jmenovkou, jasnou jako facka apřipnutou na blůze, spatřila jsem, jak žár jeho lásky okamžitě pohasl, jak mu po tváři vjediném ohromném okamžiku bolesti izrady přeběhl stud, vztek acelá řada dalších pocitů, které jsem ani nedokázala popsat. Natáhl si kalhoty autekl. Leah se posadila anechala spadnout přikrývku, aby byla vidět její nahota. Podívala se mi do očí– „Nestál za to, ségra“–, odhodila si vlasy dozadu alehce se pro sebe pousmála. Vřelo to ve mně vzteky. Naštěstí pro ni přišla máma domů dřív aodtáhla mě od ní. Obě jsme dostaly domácí vězení: Leah za to, že se chovala neslušně, ajá za to, že jsem to plánovala. Dva týdny jsme nesměly opustit svůj pokoj amusely jsme přemýšlet osvé morálce. Můj hněv ochladl atouha zabít Leu ustoupila ajá jsem začala plánovat, jak utéct před holkou, která se nezastaví před ničím, jen aby mi všechno sebrala.

No, Chrise mi nevezme. Ikdyž jsem si nebyla tak úplně jistá, jestli ho ještě vůbec chci.

Nemůžu se přestat dívat na fotku na jejím instagramu. Fotka vtěch frivolních šatech smodrou podprsenkou, vykukující všem na odiv, byla pořízena na dokonale čistých schodech jejího domu. Poznávám ho podle fotek, které se před čtyřmi lety objevily vjednom vydání časopisu Writing Magazine poté, co koupí předraženého domu sbílou štukovanou fasádou vmódní čtvrti Belsize Park oslavila dvacet týdnů na seznamu bestsellerů vSunday Times– čtvrti plné atraktivních žen vlegínách zlycry, které vruce třímají personalizované ekologické pohárky skávou, když kráčejí na lekci bikram jógy. Nebo teď frčí aerobik? Lee by se to nepochybně líbilo, ať už by to bylo cokoli. Článek nazvaný „Jak žije druhá polovina“ poukazoval na nepoměrné bohatství té hrstky spisovatelů, kteří se vposledních letech prosadili. Lein dům měl hodnotu kolem dvou milionů liber. Téměř sedminásobku mého stísněného mezonetového bytečku, na který jsem si uškudlila, zatížila ho obrovskou hypotékou ažila spocitem, že se každou chvíli něco pokazí, například že se propadne strop nebo samovolně praskne nádrž na vodu. Leah zaplatila vhotovosti ajejí obydlí bylo vperfektním stavu. Článek vyšel tři dny předtím, než Chris navrhl, abychom se společně sestěhovali, sloučili své prostředky akoupili si něco hezčího. Skočila jsem po té nabídce.

Kniha, kterou Leah napsala, byla odhalením našich životů, když jsme vyrůstaly jako dvojčata. Byla to kniha, kterou jsme si slíbily, že napíšeme společně. Měl to být způsob, jak dát věci mezi námi do pořádku. Dala jsem výpověď vpráci ana zimu jsme se uchýlily do chaty uprostřed ničeho: celé dny jsme psaly, celé noci propily astravovaly se jen fazolemi zkonzervy aobčasnou teplou večeří vmístní hospodě. Bohužel peníze, které jsme si na toto dobrodružství našetřily, došly rychleji, než jsme předpokládaly. Atak jsem si neochotně našla práci anechala Leu vté malé chajdě, aby rukopis dopilovala azačala shánět agenta. Ale zatímco jsem dřela jako mezek na pozici účetní pro dřevařskou firmu vReadingu apřebývala ve vlhkém sdíleném domě, jen abych mohla platit nájem za chatu aposílat Lee balíčky, ona měla jiný plán. Sepsala příběh, který jsme si slíbily, že nikdy nezveřejníme, vyškrtla zprojektu mé jméno aprodala ho sama. Na knize vydělala miliony. Příběhy oskopičinách jednovaječných dvojčat advojím životě mého otce měly široký ohlas.

My– tedy Leah, máma ajá– jsme byly otcova „druhá rodina“, malé nepříjemné tajemství, které skrýval před svým „skutečným životem“ skrásnou manželkou advěma syny, posedlými ragby. Máma se to oficiálně dozvěděla, až když nám bylo deset, ačkoli mám podezření, že to musela vědět mnohem dřív. Kniha však mámu připravila orozum ajá jí týden po jejím přečtení musela najít místo vústavu. Schopnost ničit životy lidí kolem sebe jsme my Pattersonovi asi zdědili. Byl to odkaz mého otce.

Odkazem mé matky je však kombinace sebezapření adeziluze. První část našeho života si namlouvala, že je všechno vpořádku, adruhou byla přesvědčená, že si pro ni někdo nebo něco jde, apři každém zvuku apohybu se ohlížela přes rameno. Nějakou dobu stím bojovala, ale držet hlavu nad vodou se jí dařilo jen tak tak. Až do chvíle, kdy vyšla kniha anovináři se utábořili na malém kousku napůl seschlého trávníku, kterému máma říkala „předzahrádka“, ačekali, až ji zahlédnou. Ona jako „druhá manželka“ byla tou, jejíž život amorálka byly přetřásány na veřejnosti. Moje sladká maminka, která se státou seznámila, když jí bylo pouhých třiadvacet let, akterá se bezhlavě zamilovala do muže, který jí slíbil celý svět. Kdy začala tušit, co je vlastně zač?– Když se vzali? Když mu řekla, že je těhotná? Když se nedostavil knarození svých dcer-dvojčat? Když snámi nikdy nebyl onarozeninách, svátcích ani Vánocích? Když jí řekl, že nemá žádné bratry, sestry, tety, strýce, bratrance? Když jí sdělil, aniž by mu po tváři přeběhl byť jen náznak emocí, že oba jeho rodiče se zabili, když byl ještě chlapec?

Paparazzi se svými objektivy anenasytnou touhou vykreslit ji jako nepřítele ji pronásledovali jako štvanou zvěř kvůli jejímu nedostatku intuice, že smužem, kterého si vzala, není něco vpořádku. Tvrdili, že to měla vidět, aprotože byla slepá, leží na ní stejná vina jako na něm. Je tak snadné někoho démonizovat, ukázat na něj prstem aříct, že to musela být jeho chyba; ignorovat, že byla mladá asnadno ovlivnitelná azamilovaná anečekaně se stala matkou droboučkých dvojčátek, která potřebovala pleny aubrousky adupačky akterá by ani ve snu nedokázala uživit sama. Vykreslili ji jako nemravu aupálili na hranici. Vzpomínám si na ty titulky, které ji označovaly za běhnu, ana obzvlášť zlomyslný článek doprovázený nekvalitní fotografií, na níž bylo na prsa bílých šatů, které měla na sobě, photoshopem připsáno slovo „cizoložnice“.

Zasraná knížka azasraní novináři. Amoje zasraná sestra, která vzala matce poslední zbytky zdravého rozumu apředhodila je vlkům, aby si mohla koupit nějaký luxusní barák. Kéž bych ji tehdy zabila.

*

Vjediném rozhovoru, který jsme spolu vedly od chvíle, kdy tu knihu vydala, mi řekla, že to spenězi nemá nic společného. Že částka, kterou vydělala, pro ni byla stejně překvapivá jako pro mě. Setkání toho dne byla náhoda. Stála ve frontě na kávu vKew Gardens, na sobě úzké džíny, kotníkové boty ze světle hnědé kůže hebké jako samet ajednoduché bílé tričko, vlasy svázané do hladkého culíku. Ztělesnění ležérní elegance, které jsem nikdy nedokázala dosáhnout, ikdyž Leah byla mým zrcadlem. Vlastně mým zrcadlem není. Některá dvojčata jsou skutečnými zrcadly: jedno levák adruhé pravák, drobné pihy na pravé tváři ujednoho ana levé udruhého.

Ale Leah jsem já.

Moje dokonalé dvojče.

Ačkoli jsme vmyšlení, chování atrávení volného času tak odlišné. Apřestože je náš vkus tak rozdílný, vždycky jsme skončily se stejným účesem. Po incidentu sMichaelem jsem si jako projev vzpoury nechala ostříhat vlasy na mikádo. Ve stejnou dobu si Leah na opačném konci města vjiném kadeřnictví nechala udělat přesně to samé. Říkala, že mi tím chtěla dokázat, že chce, aby nás lidé od sebe rozeznávali, že už nikdy nepřekročí hranici, jako to udělala sMichaelem.

Myslel si snad Chris, že jsem to byla já vtom modrém spodním prádle?

Můj vlastní manžel by ale poznal, že to nejsem já. Leah by přece nedokázala před mužem, kterého jsem si vzala, předstírat, že jsem to já. Před mužem, který mi přede všemi slíbil, že mě bude milovat až na věky věků.

Ale jestliže věděl, že to nejsem já…

Proč by to dělal? Ajak? Nikdy se nesetkali, můj manžel amoje dvojče. SChrisem jsem se seznámila několik měsíců po vydání knihy. Oslovil mě ve vlaku, když jsem jela zpráce domů.

„Jste ta, kdo si myslím, že jste?“ zeptal se mě. Zavrtěla jsem hlavou, odvrátila se adál popíjela mírně teplý džin stonikem zplechovky. Odměna po pekelném týdnu.

„Jste ta druhá?“ zeptal se amé evidentní signály, aby mě nechal na pokoji, ignoroval.

Nakonec jsem se podvolila apodívala se na něj. Na jeho uhrančivě modré oči adrobné vrásky kolem nich, když se usmál. Chtěla jsem cosi hrubě odseknout, ale náhle jsem se ze sebe snažila vydolovat něco duchaplného, zatímco má zrádná ústa vyslala na neznámého úsměv. „Vinna vplném rozsahu,“ řekla jsem azašklebila se, když jsem si uvědomila, jak směšně to zní.

„… že nechcete, aby vaši rodinu propíral bulvár?“ Posadil se na sedadlo naproti ajednou rukou sáhl do batohu na klíně, aby vylovil dvě plechovky oněco víc vzpružující značky džinu stonikem. „Nápoj?“ Jednou plechovkou lehce zamával. Chris má zvyk spojovat věci do skupin nějakým společným výrazem, takže jakýkoli alkoholický drink je „nápoj“, ačkoli to, ojakém nápoji se zmiňuje, je dáno denní dobou, místem aspolečností; konvence, která se přísně dodržuje, akterou však zná jen pár vyvolených. „Svačinka“ je běžný název pro jakoukoli slanou pochutinu– musí být slaná, aby platila– konzumovanou utelevize. Bez ohledu na denní dobu konzumace je jakýkoli pokrm obsahující slaninu „snídaně“, pokud se ovšem nejedná ohamburger se slaninou, protože to samozřejmě snídaně není. Vprůběhu let jsme jeho slovník doplňovali. „Telka“ je cokoli otupujícího, co můžete sledovat bez kapky pozornosti; „dovča“ je druh výletu, kde prim nehraje lokalita, jako spíš přítomnost slunce akoktejlů. Poprvé mi to přišlo roztomilé: to, když jsme se ruku vruce procházeli terminálem na Gatwicku asnili opokoji sbazénem přímo před ložnicí vall inclusive rezortu vTurecku, zatímco on prozpěvoval písničku otom, jak jedeme na dovolenou ajak si užijeme spoustu legrace. Teď, mám-li být upřímná, mi ztoho slova trochu naskakuje husí kůže.

Každopádně Chris byl během té cesty vlakem dobře zásobený, akdyž jsme zastavili na nádraží vGuildfordu, měla jsem vsobě tři dvojité džiny atrochu jsem se zamotala. Mlhavě si vzpomínám na večeři vmalém italském bistru vhorní části hlavní ulice ana cudný polibek udveří mého bytu. Zeptal se, jestli může jít dál, ajá předstírala zděšení, než jsem se vyjádřila, že já „ten typ holky“ nejsem.

Aby bylo jasno, nebyla jsem žádný typ holky, alespoň ne důsledně; za ta léta jsem zažila dost spontánních aneuvážených úletů. Ale něco ve mně přes ten džin avíno křičelo, abych ho ten večer do bytu nepouštěla.

Ráno jsem střeštící hlavou od něj našla vmobilu pár esemesek, vnichž mě prosil, abychom se znovu viděli. Tehdy jsem si myslela, že ten vnitřní hlas je můj anděl strážný, který dohlíží na to, abych dodržela pravidlo tří schůzek. Myslela jsem si, že možná tenhle muž bude „ten pravý“ aže bych sním tak rychle do postele skákat neměla, jinak si omně bude myslet bůhvíco nebo podobné kecy.

Nebo to možná byl můj anděl strážný. Křičel na mě, abych si ho nikdy do bytu nevpouštěla.

Chris povýšil zcizince zvlaku na přítele, pak na snoubence anakonec na manžela. Nikdy nenaléhal, abych mluvila osvé rodině, ani nežádal, aby se sněkým znich seznámil, kromě mámy. Věděl, jaká je to šílená, posraná parta idiotů, anechal mě, ať to tak zůstane.

Jak se tedy beze mě seznámil sLeou? Jak dlouho se znali? Kolikrát byla umě doma, seděla na mém gauči, ležela na mé posteli? Říkám spíš „na“ než „v“: Chris to nemá rád pod dekou; je tím druhem milence, který musí mít všechna světla rozsvícená amodlí se, aby někde poblíž viselo zrcadlo. Zpočátku to bylo sexy. Teď si spíš připadám jako cvičený tuleň, který by raději šel shorkým kakaem do postele ačetl si knihu ožhavých románcích jiných lidí.

Vypátral ji Chris jen proto, aby si se mnou pohrál? Nebo tím lovcem byla Leah? Část mého já si vždycky říkala, co Leah nakonec musí udělat, aby zničila můj svět. Musím zjistit pravdu.

Její instagram je plný fotek zobědů azinteriérů černých taxíků ajejích pohledů přes obroučky brýlí– nejspíš falešných, protože její zrak je, předpokládám, stejně dobrý jako ten můj–, shashtagy jako #pracujicidivka, #musimmakat, #byznysmrchynaobede aspoustou dalších banálních sraček, které absolutně nesnáším. Sobtížemi hledám způsob, jak ty řetězce písmen rozdělit do rozumných slov. Moje dvojče se tím však živí. Když píše „byznysmrchy“, doslova tím myslí jiné ženy, které se, stejně jako ona, jen tak poflakují avlastně vůbec nic nedělají. Ale stejně je dle všeho unavená avyčerpaná a#potrebujimeditaci. Její poslední post končí omluvou, žesi dává pár dnů pauzu: #dekomprese a#najitsamasebe, aže nějakou dobu nebude psát. #domovjetamkdejesrdce. To je její poslední status. Vím přesně, kde bude.

Vzhledem ktomu, že je pondělí odpoledne, naštěstí se mi daří vyrazit zkanceláře vdocela rozumnou dobu. Cesta na chatu však vonom provozu stejně trvá přes dvě hodiny. Jsem rozčílená apodrážděná; neustále vjíždím do cesty ostatním řidičům anadávám, když mi dělají totéž. Moje nálada je čím dál tím horší. Vduchu si přehrávám scénu, kdy se sní setkám tváří vtvář, snad stokrát– apokaždé je ještě nesnesitelnější, ještě samolibější, ještě větší mrcha, až se stane parodií sebe sama. Konečně sjedu zhlavní silnice anajdu si malé parkoviště národního parku. Nechám tu auto azbytek cesty dojdu pěšky, abych se trochu uklidnila, než se sní sejdu.

Řekla jsem Chrisovi, že dnes večer zůstávám vLondýně, takže mě doma nebude čekat. Když jsme se brali, dohodli jsme se, že nebudeme „jeden ztěch párů“, které mají pocit, že se musí neustále hlásit avždycky potřebují vědět, kde se nachází ten druhý. Snažíme se dát si vědět, kdy nebudeme doma na večeři, ahlásíme, když se zdržíme. Navíc dbáme na to, abychom měli každý druhý pátek večer „rande“. Funguje to. Zejména proto, že oba hodně cestujeme za prací, ikdyž utrácím majlant za data, abychom si mohli pravidelně volat přes facetime. Jednou když Chris nemohl přijet– jeho kolega měl vážnou operaci, aon ho musel zastoupit na konferenci–, omlouval se tak vehementně, až jsem si myslela, že si přivodí infarkt. Byli jsme na to všechno tak strašně pyšní, zvlášť vprvním roce, jako pan apaní Hardcastlovi.

Ale vždycky jsem si tak trochu říkala, jestli jsem mu knevěře nedala příliš mnoho příležitostí. Že jsem byla kjeho večerům, které trávil sám vneosobních hotelech, kde neměl kromě popíjení na cestovní náklady nic jiného na práci, příliš shovívavá. Já jsem ho nikdy nepodvedla, navzdory tomu, kolik příležitostí na trochu „útěchy“ nebo „rozptýlení“ (nebo nějaký jiný módní výraz, co se nosí) jsem měla. Jediný případ, kdy jsem otom byť jen zauvažovala– jen zauvažovala, nikdy jsem se ktomu neodhodlala–, byl schlapem, který mi to prostě naservíroval černé na bílém.

„Přijď ke mně na pokoj. Objednáme si pokojovou službu, vybílíme minibar aspácháme skutek.“ Měl podobný přízvuk jako já.

„Je ti taky třicet dva, řekla bych?“ otázala jsem se ho. Chodívali jsme do stejného ročníku– ikdyž každý vjiném městě wiltshirského hrabství– apoužívali jsme stejný dvojsmyslný výraz, abychom před rodiči utajili svou činorodost. Přikývl azasmál se. „Možná bych mohl nabídnout…“ Udělal pohyb, který jsme používali pro orální sex.

Odmítla jsem, ale chvíli jsme seděli ubaru avzpomínali na školu ahračky, které jsme měli jako děti, na filmy, které jsme sledovali, ana hudbu, která nás jako sdílený soundtrack provázela do našeho dospívání. Možná jsem ho neměla odmítnout. Možná by se pak můj život odvíjel úplně jinak. Možná bych pak nejela na chatu konfrontovat svou sestru, že šuká smým manželem.

Říkám „chata“, ale teď už zní zbyla jen skořápka. Našli jsme ji, když nás táta vzal pod stan– to nám bylo asi osm. Opuštěná stará usedlost smalým ohništěm astromem prorůstajícím středem toho, co kdysi mohlo být obývákem. Studna na zahradě byla zatlučená prkny adřevo ztrouchnivělé natolik, že když jsem se přiblížila na metr, rozbušilo se mi srdce. Noční můra, že se svalím, že zakopnu okámen nebo větev azřítím se hlavou napřed na hnijící dřevo, že uslyším, jak se prkna kolem mě lámou ajá padám do hlubin vlhkého jícnu studny. Leah mé obavy ignorovala aprohlásila, že je to náš „domov“. Utábořily jsme se vmalé oplocené zahrádce, kterou– jak Leah slíbila– jednoho dne určitě zrenovujeme adáme tam branku jako vTajemné zahradě. Útočiště pro dvě malé holky, které si nebyly vždycky úplně jisté, kam vlastně patří.

„Patříme sem,“ říkávalo moje dvojče. „Spolu.“

Asi před třemi lety koupila zalesněný pozemek odeseti akrech, na kterém zřícenina stála. Bylo tam imalé jezírko aona na jeho břehu nechala postavit srub sobrovskou terasou, která do jezírka vybíhala.

Když jsem se přiblížila, chata byla zalitá měkkým světlem. Soudě podle legín amikiny, které má na sobě, to vypadá, že je sama: vlasy smotané do rozcuchaného drdolu, obličej bez make-upu, kterého si obvykle nanáší vrstvy. Alespoň jedinkrát byla oblečená jako já. Přikrčím se vkřoví asleduju, jak vysypává do mísy dvě rodinná balení čokoládových tyčinek ado obrovské sklenice nalévá přes půl láhve bílého vína. Rozhodně je sama.

Nerada to říkám, ale Pattersonovi vgenech měli vždycky hubenost. Můžeme se cpát, apořád zůstáváme na stejné váze. Prosím, nebuďte na nás za to zlí. Máme příšerné vlasy astojí nás majlant, abychom na uzdě udržely vpád šedin, které nás trápí už od pozdní puberty. Ataky máme srostlé obočí, které dorůstá, ať si ho trháme, jak chceme, jestli vás to uklidní. Teď mrzne ajá jsem se zastavila azoufale toužím být na té terase, kde jako vpěkné pivní zahrádce stojí jedno ztěch krásných venkovních topidel, ikdyž vím, jak jsou pro planetu škodlivá. Přinutím se ale počkat, až se Leah usadí na velké proutěné pohovce apřetáhne si přes nohy deku. Zrovna se chystá sáhnout po sklenici vína, když vyjdu ze stínu.

Nevyleká se ani sebou necukne. Jen nadzvedne roh deky, abych pod ni mohla vklouznout, apodá mi sklenku. Dva pytlíky čokolády vjedné misce. Dvě odměrky vína vjedné sklenici. „Říkala jsem si, jak dlouho ti to bude trvat,“ řekne.

Dám si velký doušek ze skleničky apodám jí ji zpátky. „Věděla jsi, že přijdu?“

„Věděla jsem, že se mu podíváš do telefonu anajdeš tu fotku.“

„Ví otom?“

„Že jsem tu fotku nastražila?“

„Kdo vlastně jsi?“

„Že jsem opravdu Leah?“ Zachichotá se– ne jako stydlivka, která flirtuje, ale ve smyslu „Ach, kdybys tak věděla všechno“. „Jak dlouho jste svoji?“

„Tři roky.“

„Myslíš, že mu to nedošlo? Ježíši, vždyť je to, do prdele, tvůj manžel! Všiml by si, kdyby ses chovala jako někdo úplně jiný.“

Přikývnu. Samozřejmě že to Chris ví. Tohle není nervózní puberťák, který je na prahu svého vlastního „poprvé“ ke všemu ostatnímu kolem slepý. Tohle je dospělý muž, snímž sdílím lůžko už čtyři roky. „Proč, Leo?“

Lokne si vína apak popadne hrst čokolády, pokrčí rameny avšechnu čokoládu do sebe hodí, spíš jako by ji vdechla, než jedla. Posune se tak, aby mi seděla tváří vtvář. „Něco tu je… Já nevím. Něco na něm není vpořádku, Meg.“

„Takže sis myslela, že sním budeš prostě šoustat? Jen abys… Co vlastně?“

„Jsi moje malá ses–“

„Otři minuty, Leo. Pravděpodobně.“

„Určitě. To po mně vyjel ale on, Meg. Přísahám. Byli jsme ubytovaní ve stejném hotelu. Nejdřív mi neřekl, kdo je.“

„Ale prosím tě! To ses nikdy nepodívala na můj facebook? Neviděla jsi fotky zmé svatby?“

„Neuvědomila jsem si to. Měla jsem jednu nebo dvě skleničky, aon je extrémně přitažlivý. Myslím, že někde uvnitř jsem si řekla: Hele, tohohle chlapa znám, ale nikdy jsem si nedala dvě advě dohromady, že by to mohl být manžel mé sestry, se kterou se nevídám. On ale věděl, kdo jsem.“

„Jasně že to, kurva, věděl! Máme úplně stejný obličej, do prdele!“

„Já za to nemůžu, že tvůj manžel je nevěrnej hajzl, Meg.“

„Kdy sis uvědomila, kdo to je?“

Alespoň má tu slušnost, že se zatváří trochu provinile.

„Říkal mi ‚Megan‘.“

Zasténám, vytrhnu jí skleničku zruky ahodím do sebe pořádný doušek vína.

„Byl to průser. Zjeho strany. Ve chvíli, kdy mu to ujelo, se zarazil azdřevěněl jako pes, kterého přistihli, jak se snaží krást kočce zmisky. Prostě ztuhl srukama na mých bocích ačekal na mou reakci.“

„Nejsem ‚frigidní‘.“

„Okay.“

Jako by nepřefikla mého manžela.

„Miluješ ho, Meg?“

Přikývnu. Toho se právě bojím.