Cesta

za

domovem

Once We Were Home

Text Copyright © 2023 by Jennifer Rosner

Published by arrangement with Flatiron Books

All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Bronislava Grygová, 2024

Cover © Martin Kopecký, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-4903-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-4904-1 (mobi)

Cesta

za

domovem

Jennifer Rosner

přeložila Bronislava Grygová

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

Epilog

Poznámka autorky a poděkování

Mé rodině

a jako vzpomínku

na Kevina McIlvoye

a Ruth Saltonovou

☀

Čekám, až z lesa vynesou strom označený stuhou, až se silný kmen změní v kládu bez kůry. Jemné hobliny se točí ve víru, padají na podlahu, která se mění ve stránku, na níž se napíší příběhy.

Mohla bych se stát ptákem s načechraným peřím, rytířem, jenž sedí na řehtajícím koni, káčou, která se točí stále dokola. Mohla bych se stát chlapcovým zápisníkem, kterého si cení, anebo dívčinou maličkou panenkou, z jednoho kusu a vesele malovanou.

Když mě řezbář pustí z ruky, na tvářích se mi lesknou růžové kroužky a červený kabátek zdobí květiny. Píseň mé rodiny udává rytmus mého srdce, když se schovávám do své matky jako do hnízda, do nitra její matky, do nitra matky její matky.

1

Roger

1946

Na kopcích nad Marseille, v klášteře Panny Marie Sionské, si Roger jednou rukou zakrývá horké ucho, ve kterém mu tepe, a druhou skládá na hromádku modlitební knížky. Dlaní poklepává na jejich hřbety, rovná hromádky, aby se nepřevrhly a věžička se nezřítila. Kdyby se to stalo, vytahali by ho i za druhé ucho, anebo by mu udělali ještě něco horšího. V sedmi letech už ví, že by neměl sestru Chantal obtěžovat při chválách – ale včera si nemohl pomoct, kotníky ho svědily k nepříčetnosti a z úst mu vyletěla otázka: „Jestliže je Bůh dobrý, proč stvořil komáry, kteří nás štípají a bodají?“

Roger doskládá knížky, naposled na ně poklepe a má pocit, že mu někdo stojí za zády a pozoruje ho. Rozhlédne se, zda tam není sestra Chantal – anebo ho snad sleduje Bůh? – a pak vyběhne ze dveří, ucho ho stále bolí. Kéž by byl zůstal zticha a nechal si tu otázku pro sestru Brigitte, která ho vždycky povzbuzuje, aby se nebál zeptat. Je tolik věcí, které nechápe.

Proč jsou některé brambory fialové?

Má tygr pruhy i na kůži pod srstí?

Může člověk plakat pod vodou?

(Nad tím Roger přemítal před křtem.)

Nechtěl brečet. Mimina brečí, přestože je rodiče chovají v náručí a drží je jen u okraje té mísy a nenamáčejí je v ní. Madam Mercierová se rozplývala nad tím, jaké má štěstí, že ho vůbec pokřtí, protože se narodil rodičům, jejichž souvěrci zabili Ježíše. Když bude pokřtěný, „zůstane navždy ve stádu křesťanských oveček“ a „zajistí mu to život v království Božím“. A to chtěl.

Ale toho rána, kdy se konal obřad, vypadala sestra Brigitte, jako by plakala ona. Krčila se za otcem Louisem a bratrem Jacquesem. Proč? Chtěl se zeptat, ale přišla madam Mercierová, přes ruku nesla čisťounké bílé roucho a odvezla Rogera do kostela, který byl mimo klášter.

U oltáře popadl Rogera nějaký cizí kněz za ramena a otočil ho zády ke křtitelnici. Roger si znovu vzpomněl na miminka v neděli po mši a na to, jak jim něžně skrápěli vodou tvářičky.

„Copak křtiny nejsou jenom pro mimina?“ chtěl vědět se Roger.

Pod skly brýlí měl kněz jedno šedomodré oko větší než to druhé. Letmo pohlédl na madam Mercierovou a pak znovu na Rogera a odpověděl: „Z Boží milosti se tak stane teď.“

Roger si bude určitě navždycky pamatovat ten šok ze studené vody, to chvění, které se snažil skrýt, ale věděl, že před Bohem ho neschová. Do uší se mu dostala svěcená voda, takže neslyšel knězova slova. Viděl jenom, jak dělá znamení kříže a to velké oko se mu třpytí. Roger byl mokrý až po krk a voda z něho crčela. Snažil se nevrtět, když kolem něho poletovala madam Mercierová s ručníkem. Ve tváři měla výraz, jako kdyby spolkla najednou celý krokánbuš, který pro tuto příležitost přinesla.

Roger stále nechápal, proč předtím sestra Brigitte plakala ani proč čekali celé čtyři roky, po které byl v klášteře Panny Marie, a nechali ho pokřtít jen několik týdnů před jeho prvním přijímáním. Ale byl vděčný za sladký kus karamelizovaného těsta, který dostal. A měl radost, že byl spasen.

Přes dvůr z kočičích hlav. Kolem vitríny s Pannou Marií, které roucho z mramoru sahalo až k patám. Kolem ohnutého dubu a nahoru po schodech. Roger oběma rukama vezme za kliku a otevře těžké dveře refektáře. Ihned ho ohluší brebentění. Sedne si na kraj zaplněné lavice, vejde se tam jen tak tak. Žvýká ranní bagetu, tiše polyká, škrábe si kotníky zarudlé od štípanců a pokukuje po místnosti. Ostatní kluci žertují a pošťuchují se, zatímco v ústech zpracovávají svůj příděl pečiva. Nový kluk jménem Henri se podívá směrem k němu a trochu se usměje. Vlasy i oči má zlatavé a Rogerovi připomíná krokánbuš. Úsměv mu oplatí.

Po snídani si Roger vezme své učebnice, které má ve společné ložnici. Šortky školní uniformy jsou mu moc velké, aby mu nepadaly, musí si pásek omotat dvakrát okolo pasu. Pak si namočí ruce v umývadle a ulízne si neposlušné vlasy na temeni, aby se mu Albert neposmíval a neříkal mu „ježuro“. Všichni chlapci pospíchají, aby nepřišli pozdě. Roger prochází chodbou, chytne se širokého sloupku zábradlí, a aby nabyl rovnováhu. Jeho boty pleskají na kamenných schodech.

Přejdou přes dvůr a jsou ve třídě. Venku je už teď horko a vzduch je lepkavý. Mladší kluci roztahují paže jako křídla letadel, otáčejí se v dusném letním vzduchu a našpulenými rty vydávají zvuky. „Fijúúúú!“ Roger se k nim připojí a kličkuje spolu s nimi. Stýská se mu po Georgesovi, kamarádovi od školky, kterého přemístili do kláštera svatého Michaela po tom, co vymyslel hru, kdy si na „křídla“ zavěsili učebnice jako bomby a shazovali je. Sestra Brigitte říkala o Georgesovi, že je šprýmař, a připomínala Rogerovi, že si nemůže dovolit dostat se do nějakých trablů. „Musíš se chovat co nejlépe – myslím to vážně, Rogere.“

Roger teď spustí paže a přitiskne si knihy na hruď. Včera v noci mu vytanuly na mysli nové otázky.

Jsou sny netopýrů vzhůru nohama?

Proč hvězdy blikají?

Zaplní se někdy nebe?

Před školní budovou zahlédne sestru Brigitte, ukrytou v záhybech jejího roucha, s růžovou špičkou nosu a s očima jako azurové kuličky. Roger jí začne pokládat své otázky, a i když se ho snaží utišit – „ne teď, přijdeš pozdě do vyučování“ – rychle ho k sobě přivine, látka jejích šatů zašustí a přitiskne svou jemnou tvář na jeho.

Rozvrh je stále stejný:

Vstát, umýt si pusu a ruce, ustlat a jít na ranní rozcvičku.

Chvály a snídaně.

Vyučování.

Oběd a mytí nádobí.

Odpolední odpočinek.

Umělecká řemesla a ruční práce.

Domácí práce, na střídačku.

Večeře.

Nešpory a spánek.

Sestra Brigitte dovolila Rogerovi trávit dobu odpočinku v zahradě. Kamenné dlaždice se klikatily jako hlemýždí ulity okolo vysokých stonků kosatců a bílých lilií. Za kovovou bránou se prostíraly kopce pokropené lučními květinami. Roger sedí na kamenné lavici, vyhlíží za bránu, přemítá, kdo asi přijde, a na volné kusy papíru, který pro něj sestra Brigitte schovává, píše povídky.

Píše o chlapci, který si přeje celý den nic nedělat, ale když si přeje nic nedělat, něco tím dělá. Píše o dvou kamarádech, o losu a jelenovi, kteří si myslí, že jsou stejní, dokud nepřijdou k jezeru a neuvidí na jeho hladině rozdílné odrazy. Jednoho dne píše Roger o dívce – o skutečné dívce, kterou viděl, jak nese přes kopec koš s rostlinami, které někde vykopala. V jeho příběhu dívka usne a sní o tom, jak si založí zahradu, a druhého dne ráno se probudí v záhonu vzrostlého kvítí.

Když si sestra Brigitte přečte jeho poslední povídku, řekne mu: „Buď hrdý na svou bujnou představivost, kterou jsi zdědil po svých mère et père.“

Roger si přeje napsat ještě fantastičtější příběhy.

„Hele, ty padavko, ty si píšeš deník?“ zeptá se Albert, když prochází okolo, nos a líce má poseté pihami.

Dospělí si myslí, že Albert je andílek, ale kluci vědí, že je tyran. Neustále se Rogerovi vysmívá, že v chlapecké koupelně používá kabinku, otáčí se zády, když se svléká, i když se ostatní kluci honí a hází po sobě polštáři a jsou u toho nahatí. Ale Roger dělá to, co mu řekl bratr Jacques, který velebí cudnost. Rukou si zakryje papír a pokračuje v psaní.

Na opačný konec lavice si sedne ten nový kluk, Henri. Šortky na něm visí jako na Rogerovi a má stejně poštípané kotníky od komárů. Roger se věnuje psaní. Henri se na něj předtím usmál, ale možná se už skamarádil s Albertem.

„Mám rád legrační příběhy. Píšeš legrační příběhy?“ ptá se Henri.

„Ani ne,“ odpoví Roger.

Henri pohlédne směrem ke kapli. „Všiml sis, že bratr Nicolas má oči podlité krví?“

Roger zvedne hlavu. „Cože?“

„To je, když máš v bělmu rudé čárky.“

„Jako tenounké čáry, co jsou na mapě,“ říká Roger.

„Jako cesty k dobru a zlu,“ dodá Henri. Vysokým hláskem napodobuje sestru Chantal.

Oba chlapci se zasmějí, pak se rozhlédnou, aby se ujistili, že je nikdo neslyší. Henri je možná taky vtipálek, ale ani on nechce mít problémy.

„I tak ti některé ze svých povídek ukážu,“ řekne Roger.

Henri se přisune blíž.

V klášteře Panny Marie teče jen studená voda, a tak bratr Jacques jednou týdně vede chlapce městem do veřejných lázní. Roger a Henri teď kráčejí bok po boku, vdechují vůně ulice – smažené ryby, kouř dýmek, pach odpadků, vzduch prosycený mořskou solí. Bratr Jacques, vzpřímený a urostlý jako strom, moc nemluví, ale ani nenapomíná chlapce, kteří celou cestu brebentí. Henri zná spoustu hádanek a dává je Rogerovi. Roger nedokáže vyluštit ani jednu, a tak za něj odpovídá Henri.

Co jde nahoru a dolů, a přitom se to nehýbe?

Schody.

Co je lehké jako pírko, ale ani nejsilnější chlap to nadlouho nezadrží?

Dech.

Kde najdeš velkoměsta, města a ulice, ale žádné lidi?

Na mapě.

„S cestami k dobru a zlu,“ vyhrkne Roger spolu s Henrim.

Chlapci hlučně vstoupí do lázní, sundávají si kabáty a zouvají boty a nechají je na hromadách v převlékárně. Bratr Jacques je vede, tiše směruje většinu chlapců do sprch, Rogera a Henriho do vany. Roger je šťastný, že na něho zase vyšla vana. Podle toho ví, že je určitě oblíbencem bratra Jacquesa.

První, co Roger udělá, je, že se celý ponoří do vody a pokřižuje se, aby byl opravdu čistý. Pak se namáčí a nadnáší se ve vodě a snaží se vymyslet hádanky pro Henriho. Sleduje, jak nad vodou stoupá pára jako Duch svatý, a přidává k ní svůj vlastní horký dech.

Když vyjdou ven, drží se Roger a Henri vzadu, aby se vyhnuli Albertovi. Vlasy mají zplihlé. Ne jako v zimě, kdy jim trčí jako sláma nebo spíš jako ježčí bodliny. Pak si oba chlapci přiloží dlaně na uši, šermují lokty a jako klopýtají. Předstírají, že je za uši vytahala sestra Chantal.

Rogerovi přidělili tento týden na práci škrábání brambor. Sedí na kbelíku, v nose a na prstech cítí zatuchlý pach hlíny. Jeptišky pobíhají mezi sporáky a vaří vodnatou polévku. Jedna neustále dohlíží, zda slupky padají do kbelíku, každý kousek se musí využít. Rogerovi zčervenají ruce, jak škrábe jeden kluzký brambor za druhým. Venku vykukuje za mraky slunce a vrhá paprsky světla do kuchyně plné páry. Roger přemýšlí o náboženských obrazech, které zdobí chodby, a přemítá.

Opravdu existují cesty k dobru a zlu?

Proč se moji rodiče vydali tou špatnou cestou, jak říkala madam Mercierová?

Mohu být opravdu spasený, když jim spasení dopřáno nebylo?

2

Ana

1942–1943

Mira nechce slibovat, že dá pozor na mladšího bratra, ale oči její matky se plní slzami ato ji vyleká tak, že opatrně přikývne. Vhlavě se jí honí tohle avšechno další, co se toho podivného rána přihodilo. Do lázní šli brzy, hned po Rapoportových aKohnových, ajejí máma ssebou vzala mýdlo, které skoro nikdy nepoužívali, aspoň ne od té doby, co se sem přestěhovali. Ale tentokrát je máma rychle vykoupala, vydrhla aosušila. Nebyl čas na cákání, plácání ve vaně či na to, pokapat vodou Danielovi tvářičky, aby se chichotal.

Teď, zpátky doma, jim máma obléká košile. Přetahuje jim přes hlavu jednu za druhou. Obléká je víc, než je vtento jarní den třeba.

„Nemůžu se ani hnout!“ stěžuje si Mira asnaží se narovnat zmuchlané rukávy.

Máma ji uklidňuje. „Nevzbuď tatínka.“ Pobíhá po stísněné místnosti acpe věci do velké tašky.

„Tohle všechno ssebou bereme na nákup?“ Mira nechápe, proč její matka váhá. Rapoportovi aKohnovi se rovnou postavili do fronty na jídlo. Pokud co nejdřív nevyrazí, chleba na ně už nezbude.

Matka neodpoví. Posadí si Daniela na klín alžičkou mu něco dává do pusy. On se na ni ani nepodívá. Houslista, co bydlí nad nimi, cvičí aDaniel je tím naprosto okouzlený. Jak může tříletý chlapeček tak milovat housle?

„Co mu to dáváš?“

„Pšššt, to je vpořádku,“ odpoví máma.

Za pár minut začne její bratříček mrkat, víčka ho tíží, ale nechce přestat poslouchat tu hudbu. Hlava mu poklesne.

„Proč znova usíná? Právě jsme vstali.“

„Jdeme,“ řekne máma. „Potřebuji, abys vzala tu tašku.“ Jednou rukou zvedne malého Daniela adruhou vezme za ruku Miru.

Scházejí zadním schodištěm, které nakysle páchne aschody vrzají, matčiny jisté kroky jsou vrozporu snejistým výrazem vjejí tváři. Vuličce přede na volnoběh motor náklaďáku. Za volantem sedí jejich přítelkyně Bluma, tmavé vlasy má rozcuchané, její oči mají barvu oloupaných kaštanů. Máma otevře dveře na straně spolujezdce. Mira nastupuje amáma jí vezme tašku.

„Nastup alehni si na podlahu,“ poroučí Bluma stroze. Mira se podívá na matku.

„Je to jen na chvilku, než budeme vbezpečí,“ vysvětluje jí máma.

„Jak dlouho je jen na chvilku?“ Šli přece na trh ato je jen kousek pěšky.

Máma se naklání přes sedadlo, podává jí spícího Daniela alíbá ho na tvářičku, na rameno, na bok ana zadeček. Chvilku ho drží za chodidlo, ale pak ho pustí. Bluma si ho přivine kpasu amáma ho zabalí do tlustého pleteného plédu, který urovná Blumě na klíně. Vypadá to, že Bluma má na sobě také všechno své oblečení. Anebo čeká dítě.

„Miro,“ řekne matka apodívá se přímo na ni očima zalitýma slzami. „Jsi moje holčička ajá tě budu vždycky, vždycky milovat.“

„Mami, co se děje? Kam to jedeme?“

„Prosím, slib mi znovu, že se postaráš oDaniela.“

„Ale přece nemůžeme opustit tátu!“ Když se její otec třese, Mira mu přitahuje deku až kbradě.

Bluma položí Miře ruku na rameno. „Lehni si. Přikryju tě. Musíme jet.“

„Mami, nastup si!“ prosí Mira.

Hlas její matky je jen přidušený šepot. „Musím zůstat státou, dokud se neuzdraví, apotřebuji, abys byla vbezpečí, než si pro tebe budu moci přijít.“

Miru děsí pohled na matčin ztrhaný obličej, atak se schoulí atiskne ksobě tašku. Bluma ji přitlačí víc kzemi. „Buď potichu, ani hlásku.“

Je přikrytá těžkými dekami anic nevidí. Náklaďák přeškobrtá přes kočičí hlavy apak se zastaví. Slyší, jak Bluma říká: „Mám povolení kcestě do městské nemocnice.“

Pokud jsou uvrat ghetta, jsou tam stráže, vojáci. Už je viděla.

„Na co máte ty deky?“ Mužský hlas.

„Jsou zošetřovny. Vezu je na spálení pro případ, že je použil někdo styfem. Chcete si je prohlédnout?“

Zabručení. „Ne, jeďte. Tak jeďte.“

Náklaďák kodrcá po klikatých cestách. Skaždým nadskočením je Mira vyděšenější. Kam to jedeme? Konečně trochu nadzvedne deku avykoukne ven. Vidí Blumu sjednou rukou na volantu asdruhou okolo Danielova těla na klíně.

Jakmile Bluma zastaví, Mira odhodí deky. Zatímco Bluma odvazuje od pasu Daniela– který stále spí, má růžové tvářičky azpocené vlásky– Mira se vyhrabe zpod sedadla arozhlíží se okolo. Vidí nějakou farmu. Pole astodolu. Dům snalakovanými okenicemi, podobný ostatním vté uličce. Jednu stranu silnice lemují červené máky.

„Blumo, kde to jsme? Aproč tu jsme?“

„Tvoje máma atáta si přejí, abyste byli vbezpečí,“ odpoví Bluma. Její hlas zní teď vlídně atrochu chraplavě.

Knáklaďáku pospíchá nějaká dvojice lidí. Mira je poznává. Zná je ztrhu. Aten muž jednou přišel knim domů, předtím, než se museli přestěhovat do ghetta. Mira byla tenkrát malá, bylo jí asi tak pět, ale itak si pamatuje, jak se tyčil ve dveřích anejistě přešlapoval. Jeho žena na tom byla zle. Přišla odítě astále krvácela. „Budeš se muset oDaniela postarat, než přijde táta,“ řekla jí tenkrát máma. Pobíhala po kuchyni, chystala bylinky apak stím mužem odešla. Později se vrátila skuřetem, které dostala za pomoc. Manželka toho muže jednou vyhledala mámu na trhu, byla křehká aoči měla smutné. Natahovala chvějící se paži asnažila se stisknout mámě ruku. Teď vypadá lépe.

„Pojďte dovnitř, pospěšte si.“ Žena bere Daniela Blumě znáruče apobízí Miru směrem kdomu. Muž vezme tašku azavře dveře na straně spolujezdce. Mira se rychle otočí apohlédne na cestu– tohle nechce, chce být zpět usvých rodičů. Ale Bluma už otáčí auto aodjíždí.

Vdomku na polském statku usazeném mezi zvlněnými zelenými poli, hustými lesy aširokou klikatou řekou se Mira rozhlíží po čisťounké kuchyni. Na stěnách visí výšivky atmavé dřevěné kříže, na policích jsou vystaveny ozdobné talíře aleží tam velká dřevěná schránka zdobená vyřezávanými květinami. Vzduch, který sem přichází otevřeným oknem, voní krávami. Není tu vůně sušených bylinek jako unich doma vkuchyni ani směs pachu hlíny aohně zkovářské dílny jejího otce. Ani zápach ghetta.

„Jak dlouho tady zůstaneme? Kdy si pro nás přijdou rodiče?“

Žena drží spícího Daniela. „To nevím jistě,“ odpoví.

Jak nás mohla máma poslat kcizím lidem?

Mira se snaží zadržet slzy anahlíží do kabely. Jsou tam její abratrovy šaty, Danielovy plenky amedvídek, malá zarámovaná fotografie jejich rodičů. Máma na ní vypadá mladě, tmavovlasá kráska, táta je zdravý asilný. Mira má ztoho obrázku radost, ikdyž je zmatená ztoho, proč ho matka přibalila kostatním věcem.

Přece během několika dní na tváře svých rodičů nezapomenou.

Na samém dně tašky našla svoji dřevěnou káču.

Žena– pobíhající mezi sporákem astolem, svlasy spletenými do copu avzástěře kolem pasu– posadí Miru ke stolu adá jí sklenici čerstvého mléka. Mira trochu usrkne, mléko je husté apění ažaludek jí skoro poskočí přáním, aby dostal izbytek. Zhltne mléko ajeho bohatá chuť jí vykouzlí na tváří výraz vděčnosti.

„Pamatuji si tvoje krásné vlásky,“ říká žena aněžně položí ruku Miře na hlavu.

„Děkuji, paní…“ Zmlkne, snaží se být zdvořilá, ale nezná ženino jméno.

„Nejlepší bude, když mi budeš říkat ciocia.“

„Ale vy nejste moje teta.“

Ženiny líce zrůžoví.

„Budeš mi říkat teta Agata. Ajá ti budu říkat Anastazja. To bude odteď tvé jméno atvůj bratr se bude jmenovat Oskar. Tak se jmenují děti mé sestry, moje neteř asynovec. Lidem budeme říkat, že jste tady unás, protože moje sestra Jadzia je nemocná. Jste tady, abyste byli vbezpečí. Rozumíšmi?“

Anastazja přikývne.

„Dobrá. Dáš si ještě sklenici mléka?“

„Ano.“

„Ano?“

„Ano, teto Agato.“

Nastane napjaté ticho. Anastazja si prohlíží barevné výšivky na stěnách– rudé květy na zelených stoncích, ptáky se žlutými bříšky azeleným peřím nad veselými slovy– Dzień dobry– apřeje si, aby to byl dobrý den. Pohlédne na zavřené dveře apřemýšlí, kdy asi přijede máma aodveze si je domů.

Oskar se probudí adá se do pláče. Agata upře rychle oči koknu.

Anastazja vstane, aby bratra utišila.

„To je vpořádku. Dej si mléko,“ řekne Agata aněžně poplácá Oskara po zádech.

Anastazja přikývne asedne si znovu na židli.

„Nepotřebuje přebalit?“ zeptá se Agata trochu nejistě. Není tak šikovná jako jejich máma. Rozprostře deku apoloží na ni Oskara. Když mu rovná nožky, aby odepla špendlík na plence, tiše si vzdychne.

Anastazja pozoruje Agatu. Ruce má na lících. Plenku ještě ani nerozbalila.

„Máte vtašce nějaké náhradní plenky?“ zeptá se Agata trochu nervózně. „Odpoledne našiju do zásoby.“

„On je už ani nepotřebuje. Měl ji jen na cestu, protože spal. Jsou mu tři roky,“ říká Anastazja apak dodá: „Mně je sedm.“

„Teď mu dáme čistou, než si tu zvykne.“

Anastazja vidí, jak si Agata strká do kapsy zástěry něco zlatého.

Oskar je teď vsuchu anatahuje ručičky. Když ho Agata zvedne, vší silou ji obejme.

„Mám ho vzít?“ ptá se Anastazja.

„Ne,“ odpoví Agata. Anastazja ví, jak je její bratr těžký, ale itak ho Agata nosí autoho prostírá pro čtyři.

Ujídla Anastazja tiše opakuje modlitby díků za víno achléb, které odříkával její otec. Jozefa tím rozčílí. Oskar sebou necuká, když děkují Ježíši Kristu za jídlo, které se chystají jíst– ale on tomu stejně nerozumí, nebo ano?

Když dá Agata Anastazje na talíř kus vepřového, její hlad bojuje smyšlenkou, že to není košer. Snaží se vzpomenout, kdy naposledy jedla maso. Přinejmenším celé měsíce měli doma jen řídkou polévku schlebem. Vezme si kousek, lační po něm víc, než by chtěla.

Potom, když pomáhá sklidit ze stolu, všimne si malého otlučeného hrníčku uloženého vzadu vkredenci. Nejraději by se natáhla adotkla se ho, protože jí připomíná pohár na víno, který doma používali ošábesu. Taky jí připomíná dětský šálek, který si ssebou do ghetta přinesli Kohnovi. Bylo na něm datum narození amalá Davidova hvězda, ale žádné jméno dítěte. Zatne pěst ajde pryč.

Když nadejde čas jít spát, uloží je Agata na slamník vystlaný dekami. Všechno vtom zšeřelém pokoji je cizí– tmavé obrysy nábytku, obrazy na zdi– apovlečení voní vlnou.

„Neusnu,“ přemýšlí Anastazja nahlas.

Ale pak se vedle ní uhnízdí Oskar aoba usnou tak rychle jako už dávno ne. Mají plné žaludky aruce anohy vteple pod tlustými prošívanými dekami.

Druhého dne ráno Anastazja vyjde ven, kde stojí vana steplou vodou. Na jejím okraji leží kus mýdla. Opatrně namočí do vody prst, žaludek se jí sevře. Proč nečetla vmáminých zoufalých očích, vjejích rychlých pohybech vlázních, vtom, jak je drhla autírala ručníkem, jak rychle chystala její aOskarovy věci, slova opouštím vás?

Teprve teď začíná vnímat to, co tiše visí ve vzduchu. Zármutek ve vráskách Agatiných očí, když se kní Oskar natahuje; touhu vjejích loktech, když si ho tiskne blíž. Strach na Jozefově zaťaté čelisti, kdykoliv někdo projde kolem farmy, který mizí, až když není nikoho vidět.

Anastazja chvíli váhá, ale pak vleze do vany, dlouhé bílé vlasy jí padají na ramena, za ní se rozkládá modrá obloha. Jak ji teplo uvolňuje, povoluje její napětí, vženou se jí do očí slzy avidí rozmazaně. Rukama pohybuje dopředu adozadu, dělá vlny, ale ne tak velké, aby voda zvany přetekla ven. Mezi těmi cákanci si připadá malá, moc malá na to, aby zvládla to, oco ji požádala matka.

Nakonec přestane cákat. Několik minut trvá, než se voda zklidní. Anastazja vdechuje vůni sena ahlíny. Možná matce neodpustí, že je poslala pryč. Ale poslechne ji.

„Teto Agato,“ zavolá.

Agata otevře dveře, vedle ní stojí Oskar, tahá ji za šaty atěší se, až přijde na řadu skoupáním on. Ana se otočí, zahlédne nejbližší dům vulici, vzpomene si na matčino přání, aby se postarala oto, aby byl Oskar vbezpečí. „Mohli bychom přesunout vanu dovnitř, aby se mohl vykoupat iOskar?“

Nedělní ráno. Agata češe Anastazje vlasy kartáčem, plete jí copy aučí ji odříkávat otčenáš azdrávas. Také jí dala křížek, aby jej nosila na krku, apopisuje bohoslužbu, učí ji, jak se chovat, když se na ně někdo bude dívat.

Všichni je pozorují. Anastazja se choulí před jejich pohledy, ale odříkává slova, která ji Agata naučila. Kněz má na hlavě čepici, která vypadá jako vysoký válec, avzadu zní padá závoj. Má úzký obličej ašpičatý nos. Kráčí sem atam po noblesním červeném koberci.

Anastazja cítí, jak se jí chvěje brada. Dává pozor adává pozor na to, aby vypadala, že dává pozor. Hraje svou roli. Dosud nikdy vkostele nebyla asnaží se rozhlížet dokola aneotvírat přitom pusu. Zdá se, že to prostředí fascinuje iOskara. Neví, kam dřív upřít oči. Stěna vpředu je pokryta obrazy ve zlatých rámech. Na namalovaných slunečních paprscích se klene ohromný třpytící se kříž. Jsou tu sloupy, pomalované spirálami bílé azlaté barvy, ana nebesky modrých kupolích se tyčí zlaté kříže. Vsynagoze unich doma stála jednoduše zdobená dřevěná truhla se svitky Tóry zabalenými včerném sametu. To bylo všechno.

Po bohoslužbě je obklopí sousedé, jejich pohledy těkají mezi ní aOskarem. Žena sostrými rysy, které říkají paní Lisová, si lokty probojuje cestu, aby se knim dostala co nejblíž. Úsměv na jejích rtech neodpovídá výrazu jejích očí. Agata si zvedne Oskara kboku adruhou rukou obejme Anastazju, zatímco na ni prší otázky.

„Děti tvé sestry, říkáš?“

„Nezmínila ses, že je nemocná.“

„Podobou nejsou moc do rodiny. Zvlášť ten kluk ne.“

„Myslím, že před nedávnem uvás před domem brzy ráno zastavila dodávka.“

Agatin hlas je pevný, když vysvětluje stále dokola, jak kní přijeli její neteř asynovec. Onervozitě svědčí jen dva malé růžové flíčky na lících.

„Ciocia Agata,“ řekne Anastazja achytí se Agatiny sukně. „Myslím, že Oskar si potřebuje zdřímnout.“

„Ano, máš pravdu. Vidíte, mám skvělou pomocnici.“

Agata vyvádí Anastazju aOskara zroje lidí arychle kráčejí zpět domů. Doma si Anastazja sedne aruce si položí na bolavé břicho.

Agata ohřeje vtroubě pokličku azabalí ji do hadru. „To je na bříško, aby se trochu zklidnilo. Opatrně si to ksobě přitiskni.“

Anastazja si drží uzlík na břiše aAgata jí lehce krouží dlaní po zádech. Dýchá zhluboka, cítí, jak se jí teplo dostává pod kůži. „Děkuju, ciocia Agata,“ řekne.

Pozdě odpoledne se Agata vrací zdalší cesty ven, tváře má zarudlé atiskne ksobě kabelku. Odvede Jozefa několik kroků stranou. Anastazja sedí sOskarem ustolu akreslí si. Teď zvedne hlavu.

„Co říkal otec Laska?“ ptá se Jozef.

„Souhlasil, legitimace musí odpovídat našemu příběhu. Nějaký kolega pomohl… spapíry." Agata pohlédne směrem ke stolu. Anastazja rychle sklopí oči avěnuje se kreslení. „Musíme je zaregistrovat vkanceláři velitele abudeme se modlit, aby někdo nechtěl prověřovat záznamy zmísta, které je odtud čtyřicet kilometrů.“

Anastazjiny křeče vbřiše se vrátily ajsou ještě svíravější. Vghettu velitel vybíral lidi, které pošle pryč.

„Dal jsem jim papír atužku,“ říká Jozef.

Agata knim přistoupí. „Můžu se podívat na vaše obrázky?“ zeptá se.

Všechny Oskarovy kresby jsou mazanice. Při tom, jak kreslí, vzdychá. Na Anastazjině stránce je spousta políček avnich jsou namačkáni lidé, jejich obličeje se překrývají, paže mají podél těla, kromě těch, kteří drží na prsou děti. Vprostředním poli se ksobě choulí muž ažena, pod jejich doširoka otevřenýma očima jsou tmavé kruhy.

Anastazja cítí, jak Agata pevně tiskne opěradlo její židle, když se kní nakloní azeptá se: „Ohřeju ti trochu mlíčka. Dáš si, že?“

Večer Agata učí Anastazju její nové příjmení, datum narození, místo, kde bydlí.

„Zítra tě zapíšeme na matrice.“

„AOskar snámi nepůjde?“

„Je ještě malý, nemusí tam jít.“

Anastazja pocítí nápor hněvu. Proč musí všechno dělat ona, zatímco její bratr si spí anebo se vrtí uněkoho vnáručí? „To není fér!“ vykřikne.

Agata očima zalétne koknu aAnastazja se najednou zalekne. Mohli by je slyšet sousedi izevnitř domu?

„Omlouvám se, teto,“ vyhrkne. Pak tiše dodá: „Víš určitě, že já tam musím?“ Bojí se setkání svelitelem.

„To bude vpořádku. Jen nezapomeň, co jsem tě naučila.“ Natáhne ruku apohladí Anastazju po tváři.

Když dorazí do kanceláře velitele, vysvětlí mu Agata vše ohledně dětí své sestry apředloží osobní doklady. Anastazja pozoruje, jak se oči muže pohybují mezi ní aAgatou, až se nakonec soustředí na ni. Jeho vlasy jsou stejně bílé jako její, dokonce iobočí aknír nad horním rtem.

„Jakpak se jmenuješ, mladá dámo?“

Pečlivě vysloví jméno Anastazja Wójcik, ne Mira Kowalski, ajména rodičů Jadzia aEmil, ne Chana aZvi.

Doufá, že neslyší, jak se jí bouří žaludek. Hledí si na nohy.

Muž si něco zapisuje do poznámkového bloku. „Velmi dobře, jsi zapsána.“

Anastazja se mu teď podívá do očí aon na ni rychle, skoro nepostřehnutelně mrkne, jako její táta, když se na něj šla podívat do kovárny.

Na odchodu říká muž Agatě: „Hezká holčička. Moc se podobá mé neteři.“

Agata stiskne Anastazje rameno avede ji ven na ulici. Anastazja se otočí apohlédne na kancelář. Velitel stojí ve dveřích azapaluje si cigaretu.

Pole Dombrowských se táhnou vdlouhých úzkých pásech, po obou stranách hraničí spoli sousedů, vzadu se zalesněnou oblastí avpředu sahají až křece. Ve dveřích se objeví kluci od sousedů– Pawel, Tomasz aRafal, všichni smedovými vlasy ostříhanými jako podle kastrolu, ze kterého jim trčí uši– abez klepání nakukují dovnitř. Jsou asi tak staří jako Anastazja. Oskar stojí ve dveřích, vážně na ně zírá, vjedné ruce drží dřevěnou píšťalku, kterou mu dal strýc Jozef. Kluci na něho hledí.

„Co jsi zač?“ zeptá se konečně jeden znich.

Anastazja se postaví za Oskara ařekne: „Jsem Anastazja, neteř Dombrowských, atohle je můj bráška Oskar.“ Je ráda, že se Oskar stydí mluvit sněkým jiným než sní.

„Vypadáš jako oni,“ řekne další zkluků aukazuje utoho na ni, „ale on ne.“

Anastazja pokrčí rameny. Pamatuje si, jak doma děti říkaly, že ona nevypadá jako zrodiny, protože má modré oči, aoni hnědé aprotože má lesklé asvětlé vlasy. „Jako víla,“ říkávala její matka, když jí vplétala do vlasů věneček zkvětů.

Anastazja šeptá Oskarovi do ucha: „Nevšímej si jich, Oskare, jsou to jen gnojki.“ Blbečci.

Přesto si sní kluci chtějí hrát, adokonce do svých her zapojují iOskara. Schválně chodí pomalu, aby jim Oskar stačil, anebo ho zvednou autíkají sním apřitom ječí.

Později na jaře sOskarem na konci ulice sbírají nažky pod javorem, když si všimnou kousku zčernalé země, slámy alistí. Uprostřed leží na hromadě ohořelé kříže. Oskar jde blíž, sedne si na bobek adotkne se spálené země.

Anastazja teď cítí pach popela aroztřese se strachy. „Tady bychom neměli být, Oskare.“ Táhne ho za ruku kdomu Dombrowských.

Když procházejí kolem pole Nowakových, zahlédnou je Pawel sTomaszem avyjdou za nimi ven.

Oskar roztáhne prsty umazané od popela.

Tomasz se podívá někam mezi Anastazju ajejího bratra. „Viděli jste tu vyhořelou stodolu?“

Oba přikývnou. „Jak shořela?“ ptá se Anastazja.

„Někdo ji zapálil,“ říká Pawel.

„Kdo by to dělal?“

Chlapci se na sebe podívají.

„Řekněte mi to.“

„Naši říkali, že to byli němečtí vojáci,“ opatrně odpoví Tomasz.

„Proč by němečtí vojáci pálili stodolu?“

„Nelíbilo se jim, co bylo vní.“

Chvilka ticha.

„Co vní bylo?“ ptá se Anastazja.

Chlapci nevědí.

„Pan Lis říkal, že hadi,“ ozve se nakonec Pawel, „ale náš táta říkal, že se nás snažil jenom vystrašit.“

Tomasz pohodí pažemi, jako by se snažil setřást hady. Pak zvedne Oskara. „Kdo bude první uřeky!“

Anastazja se chce hned vrátit kDombrowským, ale připojí se khoničce.

Cestou zpátky jí Oskar řekne, že se mu chce čůrat.

Ukazuje na strom. Oba viděli, jak si takhle ulevují ostatní kluci. Snaží se nemotorně rozepnout kalhoty.

„Ne! To nesmíš!“ sykne Anastazja.

„Ale, Stazjo…“

Táhne ho od Pawla aTomasze pryč, tak, aby je neslyšeli, apak řekne: „Oskare, nikdy nesmíš čůrat venku. Musíš počkat, až dojdeme na statek, avždycky musíš čůrat na záchodě.“ Itak se Anastazja bojí, že by kluci mohli přijít blíž anahlédnout dovnitř. Oskar přikývne, poslechne ji, přestože si je Anastazja jistá, že nechápe proč.

Ten večer promluví swujkem Jozefem. „Ve stěnách kadibudky jsou mezery. Nemohli bychom je nějak zadělat?“

Zdospělých ve vesnici se na Agatinu sestru vyptávají nejvíc paní Lisová apaní Zajoncová, která má bledý těstovitý obličej amalé borůvky namísto očí. Cestou domů zkostela zasypávají Agatu otázkami.

„Jak se jí daří? Už je jí líp?“

„Tak dlouho být bez dětí.“

Agata svírá vyšívaný váček srůžencem.

Anastazja aOskar se šourají ulicí kousek za nimi. Vysoká tráva se ve větru ohýbá, stromy šeptají. Paní Lisová zpomalí aodtáhne Anastazju stranou.

„Mamince není dobře?“

Mamince? Anastazja na okamžik znejistí: Možná, že maminka onemocněla jako táta? Copak by jinak pro ně už nepřišla? Ale uklidní se, prsty si pohrává skřížkem na řetízku aodpoví tak, jak je naučená: „Stará se onás naše tetička Agata.“

Vočích paní Lisové nezahlédne ani trochu potěšení.

Brzy ráno Anastazja dojí krávu. Plné konve pak odnášejí Agata aJozef. Poté zamíří do kurníku vysbírat vajíčka. Většinou je sní iOskar, klečí, poslouchá šustění ašepot, pozoruje kuře, které má zahnuté pařáty.

„Slyším ho, jak přede. Jak kotě!“

Zdá se, že smrad vkurníku Oskarovi nevadí. Anastazja si stiskne nos. Občas, když její matka destilovala ploštičník adělala zněj tinktury, jejich kuchyň taky tak pronikavě páchla, ale nebylo cítit čpavek. Stávaly smatkou těsně vedle sebe, až se dotýkaly lokty. Anastazja jí podávala umyté láhve, jednu po druhé. Matka zvedla svazek květů ovázaný provázkem.

„Co je to?“ Bílé okvětní lístky, žlutý střed.

„Heřmánek!“

„Atohle?“ Zlaté trsy, nakupené dohromady ausychající.

„Řebříček.“

Líbilo se jí, když ji máma zkoušela, ráda se učila onových bylinkách akvětinách, které pomáhají ženám počít dítě azhojit se potom, co porodily. Možná iona se jednoho dne stane porodní bábou.

Tady ty byliny rostoucí vedle zeleninového záhonu vypadají, že jsou na vaření, ikdyž si Anastazja myslí, že některé by se daly použít na léčení.

Když pomáhají Agatě sklízet zeleninu, ruce jim zčervenají akonečky prstů jsou hnědé od toho, jak vytahují ze země pórek amrkev. Oskar si dá ruce knosu avdechuje vůni hlíny zkořenů. Od té doby, co sem přijeli, ho Anastazja naučila odříkávat křesťanské modlitby, vymýtila jakoukoliv stopu po jidiš– tady se mluví polsky– ateď ho učí čísla ajednoduché počty. Počítají hlávky zelí.

„Oskare, dávej pozor,“ řekne Anastazja.

„Já dávám pozor,“ odpoví Oskar. Když sundá dlaně zobličeje, má na nose hlínu.

„Ne, soustřeď se na mě.“

Jejich počty jsou většinou jen odčítání, protože větší část úrody se odnáší do sběrného centra pro německou armádu.

Každý týden chodí na vycházky– na trh ado kostela. Oskar poskakuje po cestě, mává košíky aprosí tetu Agatu, aby šli kolem pole, kde se pase kůň, apak kolem potoka. Anastazja se snaží tvářit klidně anevzrušeně, ikdyž se strašně bojí. Ikdyž ona vypadá, jako že sem patří, Oskar, to je něco jiného, avždycky se najde někdo, kdo na něj zírá anebo se vyptává na zdraví jejich matky, na jejich „domov“.