Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Šárka Przewozná, 2024

Cover © Adéla Korbelářová, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5013-9 (ePub)

ISBN 978-80-277-5014-6 (mobi)

ŠÁRKA PRZEWOZNÁ

„Nemohl dýchat…

Byla to přesně ta chvíle, kdy věděl, že se nesmí nadechnout. Zároveň ale taky věděl, že bez vzduchu už moc dlouho nevydrží. Jakmile si to uvědomil, kyslík mu začal ubývat mnohem rychleji.“

KAPITOLA 1.

„Nejsem blázen!“

„To, co mi tady popisuješ, jsou stavy úzkosti. Netušil jsem, že máš ze svých snů takové pocity.“

Potemnělou místnost střídavě protínaly hlasy dvou mužů. Jeden znich ležel kdesi vprostoru na pohovce ajeho hlas byl unavený aotrávený. Druhý seděl vkřesle opodál amluvil naopak velmi klidně avyrovnaně.

„Tak takhle se teda cítíš? Nemůžeš vtěch snech dýchat?“

„Ne!“ odpověděl znechuceně muž na pohovce. Vztekle si odfoukl aposadil se. „Takhle se cítím teď, vtomhle bytě. To tady se nedá dýchat!“

Místnost, ve které se nacházeli, působila spíš jako sklad než jako byt, ve kterém někdo žije. Vzduch vněm byl těžký, prosycený pachem starého, vlhkého papíru, aikdyž byl okolní prostor velký, působil velmi stísněným dojmem. Kam jen se vté tmě dalo dohlédnout, tam se kupily hromady knih akrabic svšemožnou veteší. Okupovaly veškerý nábytek azabíraly skoro všechen prostor na podlaze. Kpohybu tak tvořily jen těžce průchodné uličky.

„Nebereš to vůbec vážně!“

„Ne, vážně, Patriku, jsem alergický na prach atady ho jsou hotové nánosy. Nechápu, jak tady můžeš dýchat.“

Muž vkřesle sáhl po spínači amístnost zalilo nažloutlé světlo staré stojací lampy. Ikdyž dělala, co mohla, ani ona nebyla schopna dohlédnout do všech koutů přeplněného pokoje. Osvítit Patrikovu tvář ale dokázala. Muž na pohovce okamžitě zalitoval, že nebyl schopen osvém nepohodlí pomlčet.

„Slíbil jsi mi, že to budeš brát vážně, Marku,“ procedil přes zaťaté zuby muž vkřesle. Vjeho pohledu bylo znát zklamání, ale iurčitá zlost. Amožná ještě něco… Co přesně to ale bylo, Marek vtu chvíli nebyl schopný rozpoznat. Možná za to mohla ta hromada knih na stole před ním. Neviděl to, ale šířilo se to místností tiše ajasně, jako oblak prachu, který se při každém Markově pohybu zvedl ze sedačky. Zřejmě to způsobovalo jeho špatné svědomí. Věděl, že je tahle chvíle pro Patrika znějakého důvodu důležitá, stejně jako si byl jist, že ji právě neskutečným způsobem podělal.

„Já vím, já vím. Ale když jsi říkal, že si otom promluvíme, myslel jsem, že tentokrát zajdeme třeba na pivo apokecáme jako normální lidi. Tak jako jsme to dělávali dřív. Myslel jsem, že starého parťáka vytáhnu někam ven. Ne že mě donutíš lehnout si sem jako nějakého blázna.“

Patrik se ve snaze vstát zapřel oopěradla starého křesla. Vtu chvíli byl už Marek na nohou, aby mu pomohl, ale Patrik jeho pomoc odmítl.

„Ne, to zvládnu.“ Sberlí vruce se velmi obtížnou chůzí dobelhal až ktěžkým, spíše koberec připomínajícím závěsům. Roztáhl je avpustil do pokoje příjemné světlo. Tam venku bylo sluncem zalité sobotní dopoledne. Konečně si navzájem viděli do tváře. Muž uokna měl papírově bílou pleť, byl vysoký avelmi hubený. Blond vlasy mu padaly až kneupravenému strništi na bradě, po kterém si neustále zamyšleně přejížděl dlouhými prsty. „Už je to lepší?“ ušklíbl se na svého přítele spotutelnou škodolibostí.

„Chtěl jsem na vzduch,“ odsekl Marek podrážděně. „Trocha slunce by ti mimochodem rozhodně neuškodila.“ Zahleděl se na jeho sinalou tvář. Na rozdíl od něj působil Marek zdravějším dojmem. Jeho opálenou pleť sice taky pokrývalo husté strniště, na první pohled ale udržované. Tmavé vlasy, které měl od neustálého prohrabování rozházené do všech stran, také budily dojem ledabylé upravenosti. Při prvním pohledu na ty dva by člověk usoudil, že by si své role měli vyměnit. Avšak klidným avyrovnaným dojmem ztěch dvou vmístnosti působil spíše muž uokna.

Ozvalo se nepříjemné skřípění kovu, doprovázené vrzáním zpuchřelého dřeva. Do pokoje se konečně dostal závan čerstvého letního vzduchu, společně shlasy skupinky smějících se lidí, která postávala pod okny. Patrikův pronajatý byt nad knižním antikvariátem na náměstí byl zároveň iordinací pro jeho znovuotevřenou praxi. Tak to tedy měl vplánu atak to taky stálo na vývěsce udveří vpřízemí. Ovšem vzhledem ktomu, že celý prostor vněm zatím zoufale postrádal jakýkoliv řád, sotevřením ordinace pro veřejnost stále vyčkával.

Na začátek července bylo nezvykle nestálé počasí. Dnešní den byl jeden ztěch lepších. Ty předchozí ssebou nepřinesly nic dobrého apodle předpovědi se na tom ani nadále nemělo nic měnit. Jen silné bouřky, vysoké srážky anízké teploty.

„To by mohlo stačit,“ poznamenal Patrik asvítězoslavným úsměvem na rtech, kterým dával Markovi jasně najevo, že inadále zůstanou zavřeni vjeho bytě, odkulhal zpět do svého zaprášeného křesla.

„Nabídni si bonbón,“ pobídl ho pobaveně, ale Marek při pohledu na mísu plnou nezvyklých černých patvarů jen znechucením zkřivil obličej.

Být kapitánem místní policie neznamenalo nic velkého. Ne vtak malém městě, jako bylo to jejich. Utopené uprostřed hlubokých lesů, desítky kilometrů vzdálené od nejbližší civilizace lákalo okolní krajinou turisty avsezóně překypovalo životem. Mimo ni se zněj však stávalo jen poklidné místo, kde se téměř všichni alespoň od vidění navzájem znali. Turistická návštěvnost každoročně několikanásobně přesahovala počet trvale žijících obyvatel. Lidé kvůli malebnému okolí přijížděli aodjížděli, ale život ve městě dál běžel vzaběhlých kolejích. Být kapitánem tady znamenalo většinou jen nutnost řešit různé přestupky, jako drobné výtržnosti nebo rvačky. Místní omladina si naštěstí nikdy netroufla na nic velkého. Když už šlo do tuhého, tak se jednalo orychlou jízdu nebo řízení vpodnapilosti. Jako snad každé malé město, itohle mělo své známé recidivisty. Vzhledem ktomu, že je ale na stanici už velmi dobře znali, dalo se skoro vždy vše vyřešit rozumnou domluvou. Vopačném případě pak pár hodinami prospěšných prací. Ty většinou obnášely čištění odpadních stok, které se spřívaly deště ucpávaly čím dál častěji, atak se jejich udržování stalo téměř denní rutinou.

Místní policejní sbor se skládal zpouhých šesti policistů aMarek si mezi nimi ve svých čtyřiceti letech vysloužil post kapitána. Nestalo se tak žádným hrdinským činem nebo vyřešením zapeklitého případu. Bylo to jen tím, že za stolem vkanceláři seděl nejdéle ze všech. Kdyby se Patrik před časem po té ošklivé nehodě nerozhodl od policie odejít, bylo by to místo jeho aMarek by byl raději, protože přesně tak to podle něj mělo být. Jenže nebylo vjeho silách změnit minulost tak, aby naplňovala jeho představy opřítomnosti. Na tom, co se stalo, už nikdo nic nezmění.

To uvědomění bylo hořké, ostatně jako téměř každé jeho ráno vposledních několika dnech. Až doteď totiž jeho práce vždy znamenala zajetou rutinu. Dorazit na stanici, vypít tu odpornou černou tekutinu, kterou teď po ránu vařil jejich mladý nováček, sednout ke stolu ve své malé kanceláři aprojít papíry všech těch strašlivých přestupků spáchaných vpředchozím dni. Většinou tedy žádných. Ale ať už ta práce zněla sebenudněji, měl ji svým způsobem rád. Jeho vedení obvykle nevyžadovalo žádná závažná rozhodnutí, která by musel učinit on sám. Nic než posouzení pár stížností místních obyvatel. Nikdo od něj neočekával řešení žádných závažných problémů. Tedy až do minulého týdne.

To se totiž zrak všech obyvatel města začal kMarkovi upírat snadějí. Snadějí, že dokáže najít to ztracené dítě. Zodpovědnost se najednou stala balvanem, který bylo každým dnem těžší atěžší nést.

„Jak jste pokročili spřípadem?“

„Naprosto nijak.“ Markovi se zlomil hlas. „Je jí pět let, Patriku… jenom pět. Kde sakra může být? Žádné stopy, žádné zprávy, žádné požadavky, nic. Nic, čeho bychom se mohli chytit. Vigelitovémpytli mi na stole leží její bota. Vše, co po ní na tom pískovišti zůstalo.“ Marek si křečovitě svíral vlasy vdlaních. Působilo mu to totiž fyzickou bolest, která alespoň na chvíli přehlušila tu psychickou. Vobličeji se mu zračilo zoufalství. „Poprvé mám pocit, že jsem úplně bezmocný, ato je to nejhorší. Udrž rodičům jejich naději, když ty sám už ji pomalu ztrácíš. Proboha… Patriku, vždyť je stejně stará jako Ema ajá nevím, co bych dělal, kdyby se…“ Poslední slova spolkl apoložil se zpět na koženou pohovku. Vzdal boj ozachování chladné hlavy. Došlo mu, že vtuhle chvíli opravdu potřebuje něčí pomoc. Jakoukoliv.

„Ado toho ty sny?“

„Jo, ado toho ty sny.“ Další věc, se kterou si teď Marek nedokázal poradit, apřitom to bylo přece tak nepodstatné! Tak proč jen se od toho nebyl schopný oprostit? „Myslím, že začínám bláznit.“

„Nezačínáš bláznit,“ snažil se ho přítel uklidnit. „Zažíváš teď těžké období, je toho na tebe hodně, jsi jenom člověk. Všechno to, na co myslíš, to, co se kolem tebe děje, se ti promítá do podvědomí, ato se promítá ve tvých snech. Vyprávěj mi otom posledním.“

Marek chápal, proč chce Patrik jeho sny stále dokola adokola rozpitvávat, ale on už neměl chuť se vtom znovu šťourat. Odmítavě zakroutil hlavou.

„Už jsem ti oněm přece říkal do telefonu. Je to hloupost.“

„Ano, to jsi říkal, ale já chci, abys mi to vyprávěl znovu, ato tak, jako bys vtom snu právě byl. Tak jako ten předchozí sen, aten předtím… aten předtím.“

„Musí to být? Vždycky když to po mně chceš, připadám si utoho jako idiot! Jako vnějakém blbém filmu. Avůbec, jak mi to může pomoct vyřešit ten případ?“

„Neřekl jsem, že ti to pomůže vyřešit případ. Ale pomůže ti to vyčistit si hlavu apak se soustředit jenom na něj.“

„Myslíš?“ Markovi to připadalo směšné, ale pravdou bylo, že by mu teď opravdu pomohlo, kdyby vhlavě neměl takový zmatek. Vždy když zasedl vpráci ke stolu, nedokázal se na nic soustředit. Nedokázal myslet jen na jednu věc. Hlavou se mu jich honily stovky, včetně těch přihlouplých snů. Ty se mu vkradly na mysl pokaždé, když to nejméně potřeboval.

„Kdo znás je tu psycholog? Aznovu opakuju– slíbil jsi, že to budeš brát vážně, takže…?“

„Tak jo, ať je po tvém. Mám už ale jen chvíli, musím pak zpátky do kanceláře… Musím ještě…“

„Já vím,“ přerušil ho Patrik soucitným tónem, který se Markovi ani trochu nezamlouval. „Takže, můžeme?“

Marek zavřel oči apřikývl.

„Teď chci, aby ses detailně rozpomenul na všechno, ina tu nejmenší podrobnost, avyprávěl mi celý ten sen. Pěkně krůček po krůčku. Včetně pocitů, které jsi měl. Přesně tak jako minule. Hluboký nádech apak výdech.“

Marek se zhluboka nadechl avydechl přesně tak, jak to po něm Patrik chtěl. Ale ani nádech, ani výdech mu nepomohly cítit se uvolněněji. Pokusil se vzpomenout si na úplný začátek toho snu.

„Mám zavřené oči, ale vím, že svítí slunce. Asi cítím, jak hřeje. Cítím se… já nevím, asi…“

„Jak?“

„Šťastný…“ Znovu se vduchu pozastavil nad hloupostí momentální situace, ale aby Patrikovi udělal radost, pokračoval dál. „Otevřu oči ajsem na známém místě, na místě, kde se cítím…“

„Jak?“

„Dobře! … Aještě jedno ‚jak‘ akončím stím!“ Marek po Patrikovi střelil výhružným pohledem aten omluvně zvedl ruce.

„Fajn… Prosím, pokračuj.“ Hluboký nádech, výdech aznovu zavřít oči, zopakoval si Marek vduchu Patrikovy obvyklé instrukce. Potom se pokusil navázat tam, kde skončil.

„Jsem na naší chatě vlese ujezera, ale nejsem tam sám. Jsem tam spřáteli. Grilujeme, myslím, že něco oslavujeme. Slyším hudbu asmích… dětský smích. Všechny děti si hrají na mole uvody. Volám na ně, ať si jdou hrát jinam, že je to nebezpečné. Poslechnou mě aodchází, ale pak si všimnu toho oblečení. Patří Emě… Leží tam na kraji mola. Její modré šaty aboty, co si vzala na oslavu. Slavíme její páté narozeniny. Ale ona mezi dětmi není. Hledám ji všude okolo, ale ona nikde. Zničehonic se na hladině objeví zčeřená voda a… vtom si uvědomím, že vlastně neumí plavat!“

Delší tichá odmlka donutila Patrika kdalšímu pobídnutí.

„Běžím tam akřičím opomoc, ale nikdo si mě nevšímá, jako by mě vůbec neslyšeli. Všichni se mezi sebou dál baví. Skáču do vody ahledám ji. Snažím se, ale nemůžu ji nikde najít. Pak se začnu dusit, nemůžu se nadechnout. Vyškrábu se na břeh, nemůžu dýchat… apak… je najednou tam.“

„Je tam? Kde?“

„Kousek ode mě na kraji lesa, sEmou vnáručí. Utěšuje ji. Jsou obě celé mokré… Musela ji vytáhnout zjezera. Musela ji zachránit.“

„Vidí tě?“

„Dívá se přímo na mě.“

„Ajak vypadá?“

„Jako pokaždé. Rudé vlasy azelené šaty. Jen je… mokrá.“

„Jdeš za ní?“

„To nejde.“

„Jak to, že to nejde?“

„Zmizela. Vždycky zmizí.“

„Hm…“ ozvalo se zklamaně zrohu místnosti.

„Jak ‚hm‘?“ Marek se posadil aprotřel si oči ve snaze zaostřit.

„Podle mě tady není co vysvětlovat. Je přirozené, že se ti zdají takové věci, spřihlédnutím ktomu, co se právě teď děje. Ten stres, pocit bezmoci… to se musí někde promítnout.“

„Aha, tak na takový výklad jsem potřeboval sezení upsychologa?“

„Ne, potřeboval jsi sezení upsychologa, protože je ztebe poslední dobou už od pohledu úplná troska, aproto tě sem poslali. Ataky proto, že tě sem jiným způsobem prostě nedostanu.“

„Já vím, promiň, nevím, kam teď dřív skočit. Důležité ale je, že do zprávy můžeš napsat, že jsem vnaprostém pořádku, takže…?“

„To můžu, ale co ta žena?“

„Co je sní?“

„No, je to trochu zvláštní, ne? To, že se objevuje vkaždém tvém snu.“

„Skoro vkaždém,“ opravil ho Marek ze strachu, že dal právě příteli záminku pro negativní zápis do policejního posudku, nebo hůř, pro další povinná sezení.

„Jak jsi sám říkal,“ pokračoval Patrik, „vždycky se objeví avždycky zase zmizí.“

„Jo, to je pravda. Trvá to už týdny anemůžu se toho zbavit.“

„No… tohle je vážné.“ Patrik si promnul ruce apokrčil rameny. Marek znejistěl. Jak vážné by to mohlo být? Lidé přece neustále mívají divné sny, které se opakují. Jak vážné by mohlo být, že vtom svém vídá ženu, ukteré se nemůže rozpomenout, odkud ji zná nebo kde ji viděl?

„Potřebuješ ženskou,“ doplnil Patrik po chvíli.

„Ale nech toho!“ utrhl se na něj Marek, když si uvědomil, že se namísto slíbené pomoci dočkal jen známého popichování.

„No, nevím, co ti na to mám říct. Ve snech vidíš pořád tu stejnou nádhernou ženskou, aniž bys ji znal, takže…?“

„To je hloupost.“

„Není to hloupost. Jsi od rána do večera vpráci. Otvou neteř se stará sousedka. Říkám sousedka, ale ona to žádná sousedka není. Ty totiž žádné sousedy nemáš, protože ses rozhodl přestěhovat doprostřed lesa. Do domu po své sestře… do domu uprostřed ničeho.“

Dobře, to byla pravda. Ale byla to pravda, na které Marek neviděl vůbec nic špatného. Ano, žil vdomě uprostřed lesa. Ano, neměl žádné sousedy akolem domu se mu nepotulovali žádní nadšení turisté… Včem to ale bylo horší než se zabarikádovat vtomhle bytě? Zatraceně, nepřestěhoval se přece na druhou stranu světa. Bylo to jen pár kilometrů západně od města. Abylo to… bylo to nevyhnutelné…

„Vtom domě jsem vyrostl.“

„Jo… aměl jsi tam neskutečně šťastné dětství… no a? Proboha, Marku, vždyť ty si na sebe tu tíhu nabaluješ dobrovolně. Není divu, že na tom jsi, tak jak jsi.“

„Ale Ema je tam zvyklá. Je tam doma,“ odsekl Marek, kterému odsuzování jeho současného života přišlo nespravedlivé.

„Ne, vážně, Marku. Kdy naposled ses šel někam opravdu pobavit? Jsou to už dva roky. Měl bys začít zase alespoň malinko myslet na sebe. Ano, já to chápu. Staráš se oEmu aje to závazek. Ale slibem postarat se oEmu ses přece nezavázal ktomu, že úplně přestaneš žít!“

Marek věděl, že to Patrik nemyslí zle, ale jeho slova vnímal jako bodnutí do zad… Abodnutí od přítele je horší než od kohokoliv jiného. Kdo si vlastně myslí, že je, když mu káže, jak správně žít? Jak akde má Emu vychovávat? Opravdu, zrovna on mu bude radit? On, který se vtomhle bytě před rokem nadobro uzavřel před světem? Pokaždé to skončí stejně. Výkladem toho, jak špatně si Marek vede. Co všechno by měl dělat jinak. Jeho rady by potřeboval vpráci! Potřeboval by je jako rady od parťáka vřešení případu, se kterým neví, jak dál. Ale to ne. To on odmítá. To on se před ním uzavírá, to on mu neustále zavírá dveře před nosem. Tak ať mu tady teď nekáže, jak má nakládat se svým životem!

Nechtěl vté místnosti strávit už ani minutu. Nechtěl, aby nedejbože řekl něco, čeho by pak mohl litovat. Během chvilky posbíral všechny své věci auž byl na odchodu, když tu ho Patrik na cestě ke dveřím ještě zastavil.

„Myslím to vážně. Měl bys začít myslet víc na sebe. Měl by ses oprostit od problémů druhých. Měl bys začít žít.“ Patrikův hlas zněl stále klidně, ato Marka vytáčelo ještě víc.

„Ato mi říká někdo, kdo je už celé měsíce zavřený tady?“ utrhl se na něj. Ve stejnou chvíli, kdy tu větu vyslovil, toho ale okamžitě litoval. Moc dobře totiž věděl, že to on je skutečným důvodem, proč je na tom Patrik tak, jak je. Že to on může za to, co se Patrikovi před rokem stalo. Neměl už ale sílu ani chuť něco dál řešit. Jeho myšlenky na něj vtu chvíli křičely tak hlasitě, že odtamtud musel okamžitě pryč. Bez ohledu na to, jestli právě svého přítele nějakým způsobem ranil, za sebou ve vzteku zabouchl dveře.

• • •

Byla chyba zaobírat se takovou hloupostí, jakou byly jeho pomatené sny. Zvlášť vtuhle chvíli, kdy na to absolutně nebyl čas. Co si sakra myslel, že od Patrika uslyší? Všechno má reálné vysvětlení. Měl pravdu. Ty hloupé sny jsou ovlivněné tím, co se teď kolem něj děje. Je to normální, tak přece nemá důvod vyšilovat, nebo snad ano? Nemuset absolvovat povinné psychologické testy, vůbec by se nad tím nepozastavil. Tak jako tak, na to křeslo musel, aby ti nahoře dostali do ruky papír, který jim potvrdí, že je pro tuhle práci způsobilý. Beztak to ani nečtou. Kdyby ano, nejspíš by se náramně pobavili.

„Potřebuješ ženskou. Měl bys začít zase žít… bla bla bla!“ brblal si Marek cestou vztekle pod nosem. Cokoliv, co narušovalo jeho soukromí, považoval za striktně nežádoucí. Ovšem ikdyž jejich dnešní sezení nedopadlo tak úplně podle jeho představ, byl si jistý, že nic ztoho, co si dnes řekli, se na jeho posudku neodrazí. Pro oba to teď byly těžké časy, ale pořád byli přátelé.

Měl na sebe zlost, že se zaobírá malichernostmi, anadával si za to celou cestu až na stanici. Teď přece musí řešit mnohem závažnější věc. Byl tady ten případ! Přemýšlel, co ještě by mohl udělat, co ještě by mohl zkusit. Jakmile však dorazil do své kanceláře, znovu na něj padla ta obrovská tíha bezmoci. Stejná, jakou pocítil pokaždé, když se ho někdo zeptal, jak vpřípadu pokročili. Protože ikdyž nad ním poslední týden trávil celé dny inoci, nedokázal se hnout zmísta.

Stěnu jeho kanceláře pokrývaly mapy města apřilehlého okolí. Na každé znich bylo barevně označeno místo, na kterém byla malá Sára viděna naposledy. Bylo jím nedávno zrekonstruované dětské hřiště za zástavbou nových domů vjižní části. Pravidelně se tam scházeli rodiče sdětmi zcelého města adíky posezení sobčerstvením se tam shlukovali ituristé, kteří tudy po stezce mířili ke starému zatopenému lomu. Až do minulého týdne bylo tím nejrušnějším místem vokolí. Teď ale zelo prázdnotou, kterou vyplňoval jen strach anejistota.

Další zakroužkovaná místa byla ta, kde si rodiče mysleli, že by malá Sára mohla být. Místa, která znala, jako školka, park, dům jejích prarodičů. Ta stejná místa byla následně přeškrtnuta jako označení neúspěšného hledání.

Navazovala mapa svyobrazením hranic nejbližších sousedních měst. Byly do ní vepsány poznámky označující četnost apravidelnost namátkových kontrol, které musely počítat ismožným únosem dítěte. Představa, že tu malou dívku někdo unesl, byla děsivá stejně jako body apoznámky na poslední zmap.

Tu Marek považoval za nejhorší. Označovala totiž místa, kde dívku hledali spředpokladem, že by už nemusela být naživu. Byly na ní vyznačeny rybníky na severu ařeka, která obtékala město přilehlými lesy na východní straně. Marek vní vlastnoručně zaznačil všechny studny vsousedství astarou, nefunkční podzemní čističku odpadních vod, jejíž vchod byl zapečetěný, ale sem tam se našel nějaký chytrák, který řetězy na dveřích rozštípl súmyslem uspořádat nepovolený večírek. Tohle odlehlé místo mělo pro mladé zřejmě víc než jen dobrodružný nádech. Marek sám už odtamtud pár takových sešlostí vyváděl. Vneposlední řadě byl na mapě vyznačen istarý zatopený lom, který byl od dětského hřiště sotva patnáct minut svižné chůze. Všechna tahle místa předpokládající ten nejhorší možný scénář byla zatím naštěstí taky označena jako bezvýsledné pátrání. Marek se denně děsil toho, že by tomu tak jednou nemuselo být…

Hned vedle map visela fotka oné dívenky. Její tvář se na Marka dívala pokaždé, když usedl za svůj psací stůl. Stejná fotografie spolu sprosbou opomoc atelefonním číslem na rodiče visela ina nejrůznějších místech ve městě. Ti nedokázali jen tak sedět ačekat, až jim někdo od policie zavolá. Potřebovali mít pocit, že pro svou dceru dělají všechno, co mohou, atak kromě plánovaného policejního pátrání organizovali ipátrání na vlastní pěst. Jedno probíhalo právě vtuhle chvíli aodpoledne byla naplánovaná druhá vlna vjihozápadní části lesa, které se chtěl účastnit iMarek. Měl pocit, že zapojit se jen jako policista nestačí… ato slovo „jen“ na něj křičelo čím dál tím hlasitěji. Cítil, že se musí zapojit ijako člověk, soused, rodič… Udělat prostě víc!

Marek se div nevyvrátil ze židle, když se nečekaně rozletěly dveře jeho kanceláře avnich se objevil vyhublý mladík sčernými rozčepýřenými vlasy avelmi nervózním pohledem. Oblečený vpolicejní uniformě do terénu avysokých holínkách chvíli jen tak nejistě přešlapoval na prahu, jako by snad přemýšlel, jestli má vůbec povolení promluvit.

„Já… omlouvám se, měl jsem nejdřív zaklepat.“ Roztržitě si svůj úsudek sám pro sebe odkýval, zavřel za sebou dveře, zaklepal avstoupil znovu.

„Co ty tady děláš?“ upřel Marek trochu otráveně pohled kmladíkovi, kterého byl teď vpráci zvyklý vídat denně ajemuž se, když to bylo možné, pokoušel co možná nejvíc vyhýbat.

„Adam, pane. Adam Lébr,“ odvětil mladík nadšeně, jako by měl radost, že si ho Marek konečně všiml.

„Já přece vím, jak se jmenuješ. Ptal jsem se, co tady děláš… je sobota. Nemáš službu.“

„Jistě, pane, já, no… já to vím. Ale vy ji taky nemáte ajste tady. Chci jen pomoct.“

Adam byl nováček. Už od mala, což podle Marka bylo teprve včera, si přál být policistou. Byl snaživý, to ano, ale jeho roztěkanost anervozita, nejistota azakřiknutost jen způsobovaly, že Marka vždy nepříjemně vyvedl zmíry, atak se mu raději vyhýbal. Cítil se vjeho přítomnosti nesvůj. Adam byl upolicie teprve měsíc. Zacvičoval se vprůběhu studia abylo to teprve týden zpátky, co přišel příkaz seshora, kterým byl přidělen přímo kněmu. Měl obsadit místo jeho bývalého parťáka, Patrikovo místo.

Od té události uplynul téměř rok. Marek tušil, že časem bude potřeba ho někým nahradit. Bylo to asi logické. Ale ikdyž věděl, že by to tak cítit neměl, žádného nového parťáka nechtěl. Auž vůbec ne žádného mladého, nejistého snaživku. Zvykl si pracovat sám avyhovovalo mu to tak.

„Ty ses dnes neúčastnil té první vlny hledání?“

„Ale ano, pane, účastnil. Už to skončilo. Za hodinu je sraz avyrážíme znova. Jdete taky?“

„Ano.“ Vtom strohém ano se skrýval Markův potlačovaný vztek. Vztek ztoho, že iten mladý cucák dělá pro nalezení toho dítěte víc než on. Aktomu hromada studu za to, že nebyl už uranního pátrání, ataky za to, že ho nenapadá nic dalšího, co by pro nalezení té dívky mohl ještě udělat. Nejhorší ale asi bylo to zklamání, protože vočích tohohle nováčka viděl naději, kterou on už pomalu ztrácel.

„Já, víte… dovolil jsem si udělat ještě jednu mapu. Ikdyž jsou to místa, která jsme už propátrali, vyznačil jsem zde všechna ta, kde uskutečnila pátrání rodina. Říkal jsem si, že by bylo dobré mít to všechno zaznačeno vjednom.“ Mladík, který stále ještě stál na prahu, přelétl očima všechny Markovy mapy, ale neodvažoval se bez svolení vstoupit do místnosti. Jen před sebou neustále mával tím pestrobarevným kusem papíru. „Mohlo by se to hodit… třeba,“ pokusil se ho svým nápadem znovu zaujmout, ale ikdyž Marek věděl, že se jeho chování nijak neslučuje se slušností ani skolektivním duchem tohoto oddělení, neměl absolutně žádnou chuť na jeho připomínky reagovat. Nepřinutil se kjedinému slovu. Netušil, jak to ten kluk dělá, ale každou svou snahou se Markovi zavděčit se mu jen víc avíc protivil. „Nechám si to teda zatím usebe,“ vzdal po chvíli Adam svou snahu, akdyž viděl, že ani tentokrát se mu nedostane žádné odpovědi, opět si sám odkýval své rozhodnutí avycouval ven zmístnosti.

Marek seděl ve své kanceláři auž nějakou chvíli byl plně ponořen do myšlenek týkajících sepředmětu vigelitovém pytli, který ležel na jeho stole. Sáhl po něm avytáhl zněj malou dětskou botu. Znovu, tak jako předtím už asi stokrát, ji obracel vrukou ahledal něco, co mu uniklo. Muselo mu něco uniknout! Byl si čím dál jistější tím, že se to dítě neztratilo, ale potřeboval najít důkaz. Něco, co by mu jeho hroznou obavu potvrdilo. Kdyby se jednalo oopravdu malé dítě, pak ano, dokázal by si představit, že se samo vydalo zpískoviště pryč bez boty, ale dítě vpěti letech? Navíc jak by malá Sára dokázala zmizet tak rychle? Matka ji údajně pustila zočí jen na malou chvíli. Byla zvyklá si tam hrávat aještě nikdy předtím odtamtud sama neodešla. Ne, podle Marka vše ukazovalo na to, že dítě zhřiště neodešlo samo.

Tak proč se nikdo neozývá? Proč nikdo nepožaduje výkupné, proč nikdo nekontaktuje je nebo přímo rodinu? Stěmihle případy Marek zatím žádnou zkušenost neměl, všechno to byla pouhá teorie. Teorie, se kterou nedokázal pracovat. Potřeboval důkazy! Jenže všechny důkazy, které zatím měl, se smrskly na obsah jednoho igelitového sáčku. Nebyl schopný se vymanit ztoho bludného kruhu nezodpovězených otázek.

• • •

Jako by se ipočasí rozhodlo přidat kponuré atmosféře, která se nad městem vznášela. Odpoledne se nebe zatáhlo aspustil se silný proud deště. Itak se ale dobrovolníci sjížděli klesu ze všech stran, včetně lidí ze vzdálených měst. Marek dorazil na místo srazu mezi posledními.

Pan apaní Langovi stáli upěšiny vedoucí do lesa apostupně děkovali všem nově příchozím. Když uviděli Marka, jak se blíží ke skupině, začali jmenovitě děkovat ijemu. Zdůraznili, jak si váží pomoci policie ivjejich osobním čase. Ta pozornost Markovi nebyla příjemná. Doufal, že se bude moct zapojit bez toho, aby utoho byla zmiňována aktivita policie, která vjeho očích vtuhle chvíli, kdy viděl tu spoustu odhodlaných dobrovolníků, naprosto propadala. Nicméně jeho pozornost byla po chvíli upoutána jiným směrem.

Zaskočilo ho, jak byli rodiče malé Sáry neskutečně odhodlaní asilní. Přestože je vnitřně musel spalovat strašlivý strach, nedali to na sobě vůbec znát. Právě naopak. Každému, komu pevně stiskli ruku jako poděkování za jeho účast, každému znich dali znát pocit, že právě on je ten nepostradatelný člen skupiny, která jejich dceru najde. Ion na chvíli pocítil tu naději, která mu vposledních dnech tolik scházela. Něco takového chtělo obrovskou sílu.

Vtento den měl Marek vúmyslu vrátit rodičům Sářinu botu, která se našla na místě, kde svou dceru viděli naposledy. Naprosto se to vymykalo všem striktně nastaveným postupům, nicméně jemu to přišlo správné. Ztakového důkazního materiálu už stejně nic víc zjistit nedokážou. Tak proč ho dál zadržovat? Když ale viděl jejich odhodlání anaději, rozhodl se to ještě onějakou chvíli odložit. Ať tyhle rodiče pohánělo cokoliv, nechtěl být tím, kdo by mohl tohle všechno vjediné chvíli zlomit.

Zastrčil tedy botu zpátky do kapsy azařadil se do rojnice, která se postupně vytvářela podél lesa. Podíval se směrem doleva, kde se les postupně svažoval, azahlédl Adama, jak si zase sám pro sebe pokyvuje hlavou. Netušil, jestli si přikyvuje na myšlenku, která ijemu právě proletěla hlavou, ale atmosféra byla tak silná, že se šířila do stran jako tlaková vlna při výbuchu. Jednotlivec po jednotlivci, všichni odhodlaně přešlapovali na místě. Jen vyrazit.

„My to zvládneme, najdeme ji.“ Ta slova mu vyšla zúst nečekaně, téměř sama od sebe. Otočil se přitom kpaní Langové, která si teď přímo vedle něj zavazovala botu. Postavila se ase vší vděčností anadějí, co se jí zrcadlily vočích, na jeho slova súsměvem přikývla. Protože to bylo to, co teď všichni potřebovali. To bylo to, co všechny hnalo vpřed… naděje! Akdyž tady teď všichni stáli vedle sebe, odhodlaní tu malou najít, nabilo ho to přesně tím, co potřeboval ion. Vlilo mu to novou krev do žil. Byl odhodlanější než kdykoliv předtím.

„Najdeme ji…“ zopakoval sjistotou vhlase aspolečně srojnicí vykročil vpřed.

•

Okolní lesy byly vněkterých částech hluboké azrádné. Byly tam úseky, na něž si obyvatelé města dávali pozor kvůli hlubokým proláklinám ve skalách. Byla to přesně ta místa, ze kterých by se malé dítě nedokázalo dostat ven. Husté koruny stromů ubíraly na světle iza slunečného dne, natož za dne, jako byl tento. Půda pod nohama už byla promáčená askalnaté výběžky kluzké. Při stoupání do kopce dával takový terén zabrat idospělému člověku, natož dítěti. Jen tma, chlad ahučící ticho… Markovi nikdy předtím nedošlo, jak hrůzu nahánějící tyhle lesy vlastně můžou být.

Celé odpoledne tu oblast pročesávali kousek po kousku. Po celou tu dobu nepřetržitě pršelo, ale nikdo to nevzdal. Představa, že tam ta malá někde je, byla až příliš děsivá na to, aby pátrání přerušil nějaký déšť. Když už se ale po několika hodinách začalo smrákat, musel Marek rodiče nakonec požádat, aby pátrání ukončili.

„Rozumím, budeme pokračovat zase hned ráno,“ odpověděla matka dívky navenek smířeně, ikdyž jí to uvnitř muselo rvát duši. Lidé postupně odjížděli směrem kměstu. Marek nasedl do svého auta, zkapsy vytáhl dětskou tenisku amalou chvíli ji jen tak obracel vruce. Sbíral odvahu. Střídavě sledoval botu arodiče dívky, kteří do svého vozu nastoupili až jako poslední. Až potom, co znovu všem zúčastněným poděkovali za jejich pomoc. Naději teď znovu vystřídalo zoufalství.

Markovi bylo jasné, že ať vtom lese jejich neskutečné odhodlání drželo cokoliv, teď se to zlomilo. Obraz ženy, která se právě zhroutila manželovi vnáručí, byl ipřes neustávající déšť nepřehlédnutelný. Znovu zahnal tu hloupou myšlenku, že by jim snad teď měl předat botu jejich dcery. Ani vtuhle chvíli to rozhodně nebylo vhodné. Marka napadlo, jestli vůbec takový vhodný okamžik existuje, protože vsituaci, vníž se tihle lidé nacházeli, bylo obdivuhodné, že vůbec přežívají. Cokoliv, co by jejich odhodlání mohlo nalomit, nebylo vsouladu se soucitem ani obdivem, který jim teď bylo potřeba projevovat.

Marek položil sáček sdůkazním materiálem na sedadlo spolujezdce, nastartoval, atak jako před chvílí ostatní, ion se rozjel směrem kměstu.

Neustále hustě pršelo. Stěrače téměř nestíhaly, přesto ale Marek zauta zahlédl na autobusové zastávce něčí postavu. Byl to Adam. Stál tam apromoklý na kost se snažil zakrýt si hlavu batohem. Ten na tom ale nebyl onic lépe než on. Marek na malou chvíli pocítil touhu přišlápnout plyn aprojet kolem, jako by si ničeho nevšiml, jeho svědomí ale odvedlo své, protože noha namísto plynu sešlápla brzdu. Ať mu ten kluk lezl na nervy sebevíc, nechat ho tady vtom dešti by byla sviňárna.

Ach jo… už zase na něho působil jako štěně, které potřebuje zachránit. Marek zastavil ukrajnice aotevřel dveře, ale nic se nedělo. Adam se na něho sice podíval, ale neudělal směrem kautu ani krok. Dál tam vté průtrži stál, evidentně odhodlán uhnat si zápal plic.

Marka jeho odměřenost zaskočila. Kam se poděla jeho věčně dobrá nálada? Jeho nadšený úsměv, kdykoliv mohl Marka alespoň pozdravit, nebo nadšení ztoho, že si ho třeba jen všiml? Bylo zřejmé, že dnešní výsledek pátrání sebral vítr zplachet ijemu.

„Nastup si.“

„T-to je d-d-dobrý, p-počkám na autobus.“ Přes drkotající zuby bylo Adamovi jen stěží rozumět. Jeho odmítnutí bylo snad ještě více zarážející než jeho pohled před malou chvílí.

„Nastup si, hned!“ přidal Marek na důraznosti vhlase, když viděl nesmyslnost jeho vzdoru.

„Tak jo.“

Adam naskočil do auta, zabouchl za sebou dveře, ale všemožným způsobem se snažil vyhnout Markovu tázavému pohledu. Stím klukem rozhodně něco nebylo vpořádku, anebo mu do auta právě nastoupil někdo úplně jiný.

„Ujel ti?“

„Jo…“

„Tak proč jsi…?“ Pro Marka byl vtuhle chvíli Adamův vzdor ještě nepochopitelnější. Ujel mu autobus, aon by byl raději na tom dešti čekal další hodinu, než aby kněmu nasedl do auta? Když nad tím teď tak přemýšlel, vzpomněl si, že na sebe několikrát narazili ivlese během pátrání, ale Adam oněj kupodivu nezavadil ani pohledem. Tam mu to hned nedošlo, ale teď…

„Hele, už tak mě máte za hlupáka, takže jsem… takže jsem prostě nechtěl…“ Tuhle stránku Adama viděl Marek poprvé. Bylo na něm znát, že má zlost, ikdyž se ji vsobě snažil dusit. To, co řekl, Marka naprosto vyvedlo zmíry. Ten odstup… Bylo to poprvé, kdy ho neviděl zářit optimismem adobrou náladou. Jindy zněj nadšení doslova tryskalo. Teď si jen přitiskl svůj promočený batoh khrudi askrz sklo hleděl na rozmazaný obraz krajiny. Pocit, který tím vMarkovi vyvolal, mu nebyl ani trochu příjemný. Co to mělo znamenat? Opravdu vněm právě zapracovalo jeho svědomí?

„Nemyslím si, že jsi… no, hlupák. Jasný?“ Bylo možné, že vněm Markova odměřenost vyvolávala takový dojem? To nechtěl, nikdy to neměl vúmyslu. Chtěl jen, aby si každý hleděli svého. To bylo vše.

„Jasný…“ odkýval Adam jeho slova spohledem stále upřeným někam do dálky. Jeho tón ale nenaznačoval, že by některému zMarkových slov skutečně věřil.

„Hodím tě domů.“ Marek se rozhodl vrozhovoru dál nepokračovat. Chtěl se jen co nejrychleji zbavit té dusné atmosféry, která vautě právě panovala. Sotva to ale vyslovil, uvědomil si, že neví, kde Adam vlastně bydlí. „Mohl bys…?“

„Jasně, jeďte ke kostelu ajá vás pak navedu.“

Sotva vyjeli, Adam se začal všemožně ošívat. Každé jeho poposednutí začalo Markovi po pár minutách hrát na nervy, ale vrámci nápravy toho, co způsobil, dělal, že si toho nevšímá. Až po chvíli pochopil, co se děje. Adam si zpoza zad vytáhl dětskou botu vigelitovém sáčku, kterou omylem přisedl.

„To je ta…?“

„Jo,“ odvětil Marek stroze. VAdamovi se už zase začínalo probouzet jeho typické nadšení. On se totiž doposud ktomuhle případu ještě tak blízko nedostal. Pohled na dívčinu botu vjeho rukou Markovi nějakým způsobem vadil aAdamovi to zřejmě neušlo. Přesto se ale Marek přinutil dělat jako že nic… Usoudil, že se nejspíš nic nestane, když mu dovolí nahlédnout oněco hlouběji.

„Chtěl jsem jim ji dneska vrátit, ale nakonec mi to nepřišlo… jako ta správná chvíle.“

Adam si opět sám pro sebe lehkým pokýváním hlavy odsouhlasil správnost Markova rozhodnutí.

„Amohl bych?“ zeptal se.

VMarkovi se to pralo. Na jednu stranu nechtěl, aby na tu botu kdokoliv sahal, na stranu druhou mu ale asi dlužil trochu víc vstřícnosti.

„Můžeš, jen…“

„Opatrně, já vím.“

Adam vytáhl malou růžovou botu ze sáčku aprotáčel ji vrukou stejným způsobem jako už předtím tolikrát Marek. Jako by to uněj snad viděl achtěl si to taky vyzkoušet.

„Je to hrozný… myslím to, co se stalo.“

„To je,“ přitakal Marek. „Nejhorší na tom ale je, že ani nedokážeme přijít na to, co se vlastně stalo!“ Dát až tolik Adamovi do případu nahlédnout Marek nechtěl. Ani mu tak okatě naznačit, že je sjeho řešením vkoncích, ale emoce si nějakým způsobem našly cestu ven samy. Kupodivu to na Adama zapůsobilo jinak, než Marek očekával. Jeho zvýšený hlas aneplánované přiznání, že neví jak dál, vautě citelně uvolnily atmosféru.

„Víte, co je ale zvláštní?“ rozhodl se Adam Marka zřejmě trochu rozptýlit. „Že iztak obyčejné věci, jako je dětská bota, dokážete vyčíst kousek malého příběhu.“ Nebyl hloupý, musel vědět, že je Marek sřešením tohohle případu ve slepé uličce. Byl to nejspíš jeho pokus omalé odlehčení situace, atak se Marek rozhodl spolupracovat. Už jen proto, aby si uněj alespoň trochu napravil reputaci.

„Jak to myslíš?“

„Třeba tady,“ ukázal Adam na její vázání. „Dělali jí dvojité uzly. Asi si ráda rozvazovala boty nebo kvůli tkaničkám často padala. Kdoví.“ Byla to nejspíš úplná kravina, ale fungovalo to. Adam si právě získal Markovu plnou pozornost.

„Dělali jí co?“

Adam botu odložil na palubní desku asáhl do svého batohu, odkud po chvíli vyndal své dvě naprosto promočené tenisky. „Podívejte, zajíček oběhne strom askočí do nory… Takhle váže tkaničky většina lidí, ale pro děti je to ta těžší varianta. Takže je tady varianta dvě, ato je tahle… Uděláte dvě zaječí ouška, která propletete autáhnete… aje to.“ Ukázal teď Markovi obě své promočené tenisky najednou. „Podívejte. Oba uzly zatím vypadají stejně, ikdyž jsou vázané jiným způsobem. Ale…“ vzal jednu zbot azatáhl za tkaničku, „… vidíte? Obyčejné vázání je kničemu. Ale teď?“ Vzal druhou botu audělal na ní ještě jeden uzel, pak znovu zatáhl za tkaničku, ale nic se nestalo, uzel se nerozvázal. „Dvojitý uzel,“ pokrčil rameny avložil dětskou botu zpátky do sáčku, který hned pečlivě uzavřel. „Taky ho používám, člověk pak nemusí pořád dokola ty boty zavazovat.“

Markovi spadla brada. Ne ztěch vědomostí, které by právě pochytil, samozřejmě věděl, co je to dvojitý uzel. Adam mu ale úplně vyrazil dech tím, jakým způsobem se byl schopný na tu botu podívat. Byl to naprosto jiný pohled, než jakým se na ten důkaz až doteď díval on. Tím projevem ozaječích ouškách, ze kterých udělal hotový výklad, ho sice trochu vyděsil, ale zároveň mu ukázal, že je možné zjistit ještě něco víc. Třeba je možné posunout se ještě dál! Jen se na to prostě musí podívat znovu ajinak. Bylo pravdou, že ať Adama ktomuhle zvláštnímu výkladu vedlo cokoliv, podařilo se mu ho tím nakonec rozesmát. To bylo po tak těžkém dni docela příjemné.

„Já přece vím, co je dvojitý uzel.“