Šance na změnu

Copyright © 2020 by Jen DeLuca

This edition published by arrangement with Berkley,

an imprint of Penguin Publishing Group,

a division of Penguin Random House LLC.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Hana Ditrichová, 2024

Cover © Adéla Korbelářová, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5085-6 (ePub)

ISBN 978-80-277-5086-3 (mobi)

Jen DeLuca

Šance na změnu

přeložila Ivana Nuhlíčková

Morganovi,

který mi dokázal, že k tomu, abyste se do někoho

zamilovali, nemusíte být ve stejné místnosti – dokonce ani

ve stejném státu. Jsem hrozně ráda, že jsi tehdy zavolal.

1

Všechno to způsobil jeden náhrdelník.

Byl to krásný přívěsek ze stříbra ve tvaru vážky a blyštil se zavěšený na zelené hedvábné šňůrce. Vážka měla místo očí dva malé krystaly, ve kterých se odráželo světlo, a jemná filigránová křídla. Zahlédla jsem ho poslední den renesančních slavností ve Willow Creeku, když jsem se společně s Emily – teda Emmou, protože jsme ještě byly v kostýmech – procházela po jarmarku. Na sobě jsme měly své obvyklé kostýmy děveček z krčmy a taky jsme se podle toho chovaly – byly jsme hlasitější, přidrzlejší a vyzývavější než normálně. Zastavovaly jsme se, abychom si popovídaly s návštěvníky – hlavně s těmi malými, kteří se převlékli za rytíře nebo za piráty –, a potajmu jsme okukovaly stánky, protože stánkaři se snažili využít poslední příležitost k tomu, aby prodali zboží, než se přesunou na další renesanční slavnosti. A tehdy jsem uviděla tu vážku, jak na mě pomrkává ze stánku se šperky.

„Co myslíš, drahá Emmo?“ Podržela jsem přívěsek tak, abychom na něj obě viděly. Jako náhrdelník jsem nosila keltský uzel z cínu, ale můj kostým už potřeboval změnu. Stříbrná vážka se pomalu otáčela na konci šňůrky, blýskala na mě očkama a jako by šeptala: Ano. Potřebuješ mě.

„Páni, Stacey, to je krása!“ Hned nato si Emily svou chybu uvědomila, připlácla si pusu dlaní a vytřeštila na mě oči. Zaprvé mě oslovila špatným jménem a zadruhé se ani nepokusila o správný přízvuk. „Promiň,“ zakřenila se.

Stánkařka si odfrkla. „Beztak už je skoro po slavnostech. Nikdo si ani nevšimne, že jste vypadla z role.“

„Chtěla jsem samozřejmě říct Beatrice.“ Na její obranu – Emily do své role vmžiku zase vplula. „Protože tak se jmenuješ. Skutečně si zasloužíš něco nového. Myslím, že tohle by ti slušelo.“

„Co se tu děje?“

Když se za námi ozval přísný hlas, vykulily jsme oči a vyplašeně se na sebe podívaly. Obě jsme se pak současně otočily a stanuly tváří v tvář Simonu Grahamovi, organizátorovi festivalu a Emilyinu příteli. Pořád byl ještě v kostýmu piráta kapitána Blackthorna – celý v černé kůži a se šibalským úsměvem. Jeho nesouhlasný tón ale zcela jistě patřil Simonovi, učiteli angličtiny, jako by už byl konec slavností a on si už zase oholil plnovous a ostříhal vlasy nakrátko.

Takže jsem si z něj začala utahovat, protože pirát a děvečka byly zhruba na stejné úrovni a tady mi nešéfoval. Ne, dokud jsme byli v kostýmech. „Co je na troše nakupování, kapitáne? Jistě byste svou milou nepřipravil o trochu povyražení.“

„Ale já nic nepotřebuju.“ Emilyina ruka vystřelila k přívěsku, který měla na krku – tmavě modrému krystalu na stříbrném řetízku. Simon jí ho koupil od jednoho stánkaře na začátku festivalu. „Proč taky, když mám toto?“ Oči jí doslova zářily, když se na něj zahleděla, a mně bylo hned jasné, že není řeč jen o náhrdelníku.

Simon povytáhl jedno obočí a jeho přísný výraz roztál, jako by měl problém si ho před Emily udržet. „Správně.“ Naklonil se, aby ji letmo políbil.

Zakašlala jsem a podívala se směrem ke stánkařce, která dobrosrdečně protočila panenky. Nejspíš jsme se tvářily úplně stejně. „Zalezte si někam,“ zamumlala jsem a stánkařka pobaveně vyprskla. Zalovila jsem ve svém váčku a vytáhla peníze, které jsem s sebou nosila, a zaplatila za přívěsek s vážkou. Neměla jsem nikoho, kdo by mi kupoval dárky, musela jsem si je pořizovat sama. Ale nevadilo mi to. Takhle jsem vždycky dostala to, co se mi líbí.

Simon se otočil zpátky ke mně a obočí se mu trochu stáhlo. „Seš si tím náhrdelníkem jistá, Stacey?“ Mluvil hlubším hlasem, když přestal mluvit s přízvukem a nebyl v roli. „Vypadá trochu moc… propracovaně pro děvečku z krčmy.“

Do krku se mi jako žluč nahrnul hněv, ale odhodlaně jsem ho spolkla. Měl samozřejmě pravdu. Náhrdelník se mi nehodil ke kostýmu. Děvečky z krčmy nepatří k vysoce postavené společnosti, můj keltský uzel byl fajnový ažaž. Jenže jsem v téhle roli byla už šestým rokem a začínalo mě to štvát. Už jsem měla dost obyčejnosti. Dost všeho starého známého.

Sevřela jsem přívěsek, až se mi křídla vážky zapíchla do dlaně. „Možná je čas na změnu, kapitáne.“ Pořád jsem mluvila veselým, skoro škádlivým tónem, takže si ani jeden z nich nevšiml mého rozčarování. Bylo to docela nové prozření a já se o něj ještě nechtěla s nikým dělit.

„Má pravdu,“ řekla Emily. „Krčmy už teď stejně většinou vedou dobrovolníci a sám dobře víš, že jsem strávila víc času s děckama nácvikem Shakespearovských parodií než roznášením piva. Možná už děvečkám z krčmy odzvonilo a my si se Stacey příští léto vymyslíme jiné postavy.“

„Možná,“ Simon přešlápl a znovu mluvil s přízvukem. Neměl rád změny, zvlášť, pokud se týkaly slavností. Emily se do něj ale zavěsila a znovu upoutala jeho pozornost a jemu se na tvář vrátil úsměv. „Možná,“ zopakoval. Teď už byl zase ve své roli, mluvil jako pirát a políbil Emily letmo na skráň. „Nyní mě ale očekávají na šachovém poli. Zdali byste se ke mně rády připojily, milé dívky?“

„Poslední zápas lidských šachů? To bych si nenechala ujít.“ Emilyina oddanost byla dojemná – hlavně proto, že šachové utkání bylo úplně stejně nacvičené jako klání, která jsme zrovna zhlédly. Dvakrát denně kapitán Blackthorne zápasil s Marcusem MacGregorem, kterého hrál náš kamarád Mitch – chlap jak hora, na sobě měl jen kilt a vysoké boty a v ruce obrovský meč. A dvakrát denně kapitán Blackthorne v tomhle souboji prohrál. Ale Emily mu pokaždé fandila, vždycky. Byla jeho největší fanynka.

Neměla jsem na šachy náladu. Viděla jsem je. Mockrát. Opravdu. „Ještě se tu trochu projdu, jestli dovolíte.“ Cítila jsem se až moc neklidně. To poslední, o co jsem stála, bylo nehybně stát a dívat se na představení, které už jsem viděla tolikrát, že bych ho nejspíš sama zvládla sehrát.

Emily mě provrtávala zkoumavým pohledem. „Je všechno v pořádku, drahá?“

„Ale ano,“ mávla jsem rukou. „Jenom chci ještě chvíli vstřebávat atmosféru.“

„Jistě.“ Na rozloučenou mi stiskla paži a Simon smeknul klobouk a přátelsky se uklonil. „Tak se uvidíme na hospodském zpívání.“

Musela jsem se zasmát. Emily se na závěrečné představení na rozloučenou nikdy nedostavila včas. Ale naděje umírá poslední.

Když jsem zůstala sama, zandala jsem svůj starý náhrdelník do váčku u opasku, uvázala si zelenou hedvábnou šňůrku kolem krku a vydala se dál po pěšině. Moje sukně rozvířily prach na cestě – letos bylo suché léto a pěšiny na slavnostech byly většinou jen udusané cestičky, které se vinuly lesem. Vzala jsem to delší cestou po obvodu celého prostranství, kde se slavnosti každoročně pořádaly.

Bylo odpoledne a slunce zářilo vysoko na obloze – ale pro mě jako by už letní slunko zapadalo. Na posledním dni slavností bylo cosi magického. Měsíce zkoušek a týdny plné vystoupení se blížily ke konci a všechno to vrcholilo v tento den. Vždycky mi připadalo, že v ten poslední den slunce probleskuje korunami stromů trochu jasněji – byl to totiž poslední den, kdy se na něj budu moct takhle dívat. Přála jsem si ho chytit do dlaní a nepustit.

Většina představení už skončila, ale procházela jsem kolem kouzelnického vystoupení pro děti, které bylo zrovna v půlce. Zastavila jsem se a na chvíli se zaposlouchala do kouzelníkových řečiček. Naopak jsem se obloukem vyhnula stánku, kde se házelo sekyrou. Ten měl ovšem pořád narváno. Co jsme si to jenom mysleli – nechat lidi, kteří nemají ani ponětí, co dělají, vypláznout pár babek za to, aby si vyzkoušeli trefit cíl smrtící zbraní? Kluk, který stánek obsluhoval, ale nevypadal nijak znepokojeně a zamával na mě, když jsem ho míjela.

Ze stromů visely pestrobarevné praporce, v mírném vánku lehce povlávaly a zářily ve slunečních paprscích. Kolem mě proběhlo několik dětí a hnaly se ke stánku s citronádou. Nedaleko se ozval hvizd píšťalky.

Zašla jsem do stánku s vystavenými koženými výrobky a vdechovala jsem tu opojnou vůni. Stěny z pletiva byly ověšené nejrůznějšími předměty z kůže – chrániče předloktí, váčky, ale i moderní doplňky jako pásky nebo peněženky.

„Všechno ručně vyrobené,“ pronesla žena, která stánek obsluhovala, a ani se nenamáhala s festivalovým přízvukem. Byla v mém věku, možná o rok dva starší, ale určitě jí nebylo přes třicet. Vlasy měla spletené do dlouhého copu a na sobě měla nenápadný rolnický oděv: dlouhou tmavě zelenou sukni a volnou halenu, kterou měla v pase staženou koženým živůtkem.

„To všechno vyrábíte sama?“ Dotkla jsem se světle modrého batůžku z jemné kůže, který visel na konci jedné řady vystavených věcí.

„Společně s manželem.“ Sehnula se, aby zvedla batole v dlouhé haleně se špinavýma bosýma nohama. Dokonce i děti se na slavnostech převlékaly do dobových kostýmů.

Ukázala jsem směrem k dítěti. „Předpokládám, že tohle je taky váš výrobek.“

Zakřenila se na mě, přehodila si dítě na bok a uhladila mu rozčepýřené vlásky. „No jo. Ale jen tak mezi námi – práce s kůží je o dost jednodušší. Máte děti?“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. Neměla jsem ani přítele. Děti tedy rozhodně nebyly na pořadu dne.

Pokrčila rameny. „Není kam spěchat, věřte mi.“ Otočila se, aby pozdravila dalšího zákazníka, který z ostrého sluníčka zamířil do chládku stánku. Když odcházela, ohlédla se za mnou přes rameno. „Kdyby se vám cokoliv líbilo, dejte vědět. Dostanete festivalovou slevu třicet procent.“

„Páni, děkuju.“ Při jejích slovech mnou projela vlna tepla. Ne kvůli slevě, ale kvůli tomu, co symbolizovala. Považovala mě za jednu z nich. Jako bych byla součást jejich party, všech, kteří společně s ní jezdili po všech renesančních trzích. I když jsem každý rok do slavností vkládala spoustu energie, nikdy jsem se nestavěla na stejnou úroveň s umělci a prodejci, kteří sem každoročně přijížděli. Měli svou vlastní kulturu, svůj vlastní jazyk. A já byla jenom místní, která do jejich života krátce nahlédla. Po dnešku zůstane les zase prázdný. Umělci a stánkaři se přesunou na další renesanční jarmark a mě z toho bodalo u srdce. Jako by život plynul dál beze mě. Jako by mě tu zapomněli. Někdy jsem si přála, abych to byla já, kdo se balí a odjíždí. Někdy mě unavovalo zůstávat nehnutě na stejném místě.

Dlouze jsem vydechla a snažila jsem se ze sebe vyhnat ty pocity neklidu. Kde se vůbec vzaly? Renesanční slavnosti pro mě už od osmnácti symbolizovaly radost. To, co jsem teď cítila, se mi ale vůbec nezamlouvalo. Copak jsem už ze slavností vyrostla? Nebo už jsem na ně nestačila?

Než jsem ze stánku vyšla, vrhla jsem poslední pohled na modrý batůžek. Jeden náhrdelník rozhodně na zahnání té divné melancholie nestačil. Sleva třicet procent… budu se pro něj muset vrátit.

Bloumala jsem dál po cestičkách a neměla jsem v hlavě žádný určitý cíl. Snažila jsem se uspořádat si myšlenky a nohy mě donesly až k Marloweovu jevišti. Souboj kiltů se právě chystal na poslední vystoupení. Skvělé načasování. Vmísila jsem se do zadní řady davu mezi pár kostýmovaných stánkařů zrovna ve chvíli, kdy skupina vycházela na pódium.

Souboj kiltů bylo trio tvořené bratry MacLeanovými, kteří hráli známé irské písně a sem tam i nějakou přisprostlou pijáckou. Doprovázeli se na ruční buben, kytaru a housle. Nástroje měli jen akustické, kilty jim sahaly ke kolenům a všichni byli velmi, velmi pohlední. Oči se mi – jako obvykle – zatoulaly k jejich kytaristovi.

Dex MacLean. Nejlepší pastva pro oči na celých slavnostech. Červený kilt měl protkaný tmavě zelenými proužky – tak akorát, aby nevypadal jako semafor, ale dostatečně na to, aby poutaly pozornost. Jako by už dost pozornosti nepřitahovaly jeho svalnaté nohy. Lem kiltu měl trochu odrbaný a nosil ho stejně ležérně, jako by to byly džíny. Dex prostě vypadal jako chlap, který se narodil s tartanem ovinutým kolem boků.

Smetanová lněná košile nechala vyniknout jeho širokým, svalnatým ramenům a jednou nohou ve vysoké botě si podupával do rytmu hudby, kterou hrál. Odhrnul si dlouhé tmavé vlasy z očí a otočil se na své spoluhráče – a něco v jeho úsměvu způsobilo, že se mi rozbušilo srdce. Dex MacLean byl poslední dva roky mojí nejoblíbenější součástí slavností. Ten chlap měl tělo samý sval a já prozkoumala každičkou jeho část. Stejně jako on prozkoumával každou část mého těla. Samozřejmě ale chtěl mít od začátku jasno. Žádný vztah. Jen sex. Nevadilo mi to. Stejně jsem se neplánovala v dohledné době usadit a na Dexovi mě okouzlily jiné věci než jeho intelekt… Jak říkám – tělo samý sval. Co bych to byla za blázna, kdybych ho odmítla?

Po minulém létě jsem se těšila, že si naši sexuální gymnastiku zopakujeme, ale nakonec to dopadlo trochu jinak. V zimě ztratil mobil a krom telefonu očividně změnil i číslo, takže na moje zprávy nejdřív neodpovídal. Nakonec jsme spolu strávili jednu nebo dvě noci a bylo to stejně elektrizující jako předtím. Jenže na rozdíl od loňského léta to postrádalo onu naléhavost, takže jsem ani nebyla zklamaná, když mě znovu nepožádal o moje číslo. Ani jsem mu ho nenabízela.

Žádný vztah, ne? Tenhle týpek prostě nebyl materiál na chození.

Takže jsem teď pozorovala poslední vystoupení Dexovy skupiny se směsicí spokojenosti, domýšlivosti a zklamání. Tohle jsem měla, říkala si ta spokojená a domýšlivá část mozku. Proč jsem ale nechtěla víc? Zahnala jsem tu druhou myšlenku a snažila se docenit to, co jsem dělala – a s kým.

Jedna ze stánkařek vedle mě si povzdychla. Poznala jsem ji. Prodávala tarotové karty a krystaly ve stánku, který připomínal cestovní povoz. Naklonila se k ženě, která stála vedle ní. „Božský pohled.“

Její společnice přikývla. „Na takový nohy by měl mít zbrojní průkaz. Díkybohu za ty kilty.“

Žena ze stánku s tarotovými kartami si znovu povzdychla. „Škoda, že je takový děvkař.“

„Vážně?“ To slovo ze mě vyklouzlo dřív, než jsem ho stihla zastavit, a obě ženy se ke mně se spikleneckým úsměvem otočily. Znovu mě přepadl ten pocit, že mě berou mezi sebe, a tím pádem se se mnou dělí o nejlepší drby.

„No jo.“ Naklonila se ke mně blíž a já udělala to samé – jako bychom spolu chtěly sdílet nějaké tajemství. „Jsem si dost jistá, že má holku na každém jarmarku.“

„Jo, to má,“ přitakala druhá stánkařka. „Zajímalo by mě, koho má tady.“ Rozhlédla se po obecenstvu, jako kdyby dokázala Dexovu milenku z Willow Creeku poznat podle nějakého tajného znamení. Možná podle obzvlášť spokojeného úsměvu. Kousla jsem se zevnitř do tváře. Když už byl tak diskrétní a nevykládal o mně, tak já taky nebudu.

„Nemám zdání,“ odvětila jsem a těšilo mě, že můj hlas vyzněl nezúčastněně.

„Stejně má ale štěstí.“ Stánkařka od tarotových karet si položila ruce na břicho, jako by se snažila utišit třepotající motýlky, kteří se jí tam nahromadili. „Vsadím se, že si léto pořádně užila.“ Rozhihňala se a druhá stánkařka se k ní připojila. Přinutila jsem se taky zasmát, ale můj smích zněl trochu prázdně.

Když dohráli písničku, obě ženy se vytratily zpátky ke svým stánkům. Jakmile začala další písnička, ucítila jsem na lokti cizí dotek.

„Dobré jitro, Beatrice, má paní.“

Moje pozornost se obrátila od Dexe k úplně jinému MacLeanovi. Daniel, Dexův bratranec, dělal skupině managera. Většinou se potloukal někde v zadních řadách a na sobě měl černé tričko a černé džíny. Jak ten chlap dokázal přežít v takovém oblečení uprostřed srpna, aniž by ho trefilo, to jsem nikdy nepochopila.

„Buďte zdráv, pane.“ Udělala jsem rychlé pukrle, stále ve své roli. Pak jsem přešla do normální mluvy. „Slavnosti už skoro končí. Můžeš mi už říkat Stacey.“

Danielův smích vyšel jen jako tichý výdech. „Pokusím se na to pamatovat.“ Sundal si kšiltovku a střepal si vlasy z čela. Znovu mě překvapilo, jak zrzavé je měl. Vlasy měl většinou schované pod kšiltovkou, kterou skoro nesundával, a dlouhé tak akorát, aby mu spadaly do očí. „Nový náhrdelník?“ Jednou rukou si shrábl vlasy z očí, znovu si nasadil kšiltovku a skryl jejich zářivý odstín.

„Hm? Aha. Jo.“ Sáhla jsem si na vážku, která se mi houpala na krku. Stříbro od mojí kůže zteplalo. „Zrovna jsem si ho pořídila.“

„Je hezký.“ Zvedl ruku, jako by se ho chtěl dotknout, ale místo toho jen ukázal směrem k přívěsku a pak strčil ruce do předních kapes džínů. „Znamená změnu.“

„Cože?“

„Vážka.“ Pokývnul směrem k mému výstřihu, kde vážka zrovna spočívala. „V mnoha kulturách vážka symbolizuje změnu.“

„Aha.“ Já o tom tak moc neuvažovala a na malou chvilku jsem se zastyděla. Ale k čertu s tím. Pokrčila jsem rameny. „Pro mě symbolizuje krásu.“ Tentokrát se zasmál nahlas a já si chtě nechtě vybavila ten mrazivý pocit nespokojenosti, který se mě zmocnil, když jsem vážku poprvé držela. Čas na změnu, řekla jsem Simonovi. Hm. Možná tahle vážka přeci jen něco tušila.

Užuž jsem otevírala pusu, abych o tom řekla Danielovi, ale ten už zase sledoval své bratrance na jevišti. Znovu jsem se zamyslela nad MacLeanovic DNA. Dex a Daniel byli oba vysocí, ale to bylo jediné, v čem si byli podobní. Dex byl opálený, statný, svalnatý, prostě vypadal jako chlap, který vám nebezpečně zamotá hlavu. Daniel byl štíhlý, světlý typ, měl lahvově zelené oči, které ladily se zrzavými vlasy, a měl spíš postavu plavce než kulturisty. Daniel nevypadal, že by vám úplně zamotal hlavu, ale zato nejspíš přesně věděl, jakou máte rádi kávu a donesl by vám ji do postele s úsměvem, který bude patřit jen vám. Zatímco kluci z Kiltů hráli na slavnostech, býval Daniel poblíž a obsluhoval stánek s merchem. Nepřišel mi nijak zvlášť vytížený, ale možná Dex s ostatními vyžadovali extra dozor.

Daniel byl pohodář a kliďas, ale já se vedle něj cítila trochu nesvá, protože jsem si byla dost jistá, že věděl všechno o mně a Dexovi. Letos v létě jsem na Daniela narazila v hotelu ve dvě ráno u stroje na led. Nebylo třeba nic vysvětlovat.

Bylo to jasné. „Ty… no.“ Daniel si odkašlal a já se na něj podívala. Očima pořád fixoval jeviště, ale pusa se mu trochu zkroutila, jak se kousl do tváře. „Znáš Dexe, že jo?“

Zamrkala jsem. „No ano, znám.“ Důvěrně – ale o detaily mu asi nešlo.

Zavrtěl hlavou a opřel se ramenem o strom, ruce zastrčil do předních kapes džínů. „Chci říct, víš, jaký…“ Povzdechl si a podíval se těma svýma zelenýma očima mým směrem. „Víš, že je tak trochu hráč?“

„Jedna děvečka na každých slavnostech?“ Povytáhla jsem obočí. Danielův smích zněl spíš jako odfrknutí. „Slyšela jsem o tom.“ Dramaticky jsem vzdychla a zadívala se zpátky na pódium. „Nejspíš nejsem tak výjimečná, jak jsem si myslela.“

Myslela jsem to jako vtip, ale Daniel mlčel. Otočila jsem se a čekala, že na jeho tváři spatřím chápavý úsměv, ale místo toho rudnul až na záda a hleděl upřeně do země. „Neřekl jsem, že…“ Odkašlal si a zkusil to znovu. „Nemyslím, že jsi… teda že nejsi…“ Nakonec podrážděně vzdychl a znovu se na mě podíval. „Nechci, aby sis ublížila, to je celé.“

Aha. Tohle. Mávla jsem ledabyle rukou. „Neměj strach. Už jsem velká holka. Já si poradím.“ Při těch slovech jsem se pro změnu začervenala já. Velká holka. Ruce mi sklouzly k pasu, už tak neskutečně staženému korzetem, který jsem nosila jako součást kostýmu, jako bych si jimi mohla stáhnout žebra a ještě víc se zmenšit. Nebyla jsem z těch, kteří by nenáviděli vlastní tělo, ale občas jsem si uvědomovala, že nemám vyloženě postavu modelky. To byl jeden z mnoha důvodů, proč jsem slavnosti zbožňovala. Tady byla moje kyprost výhodou: v korzetu moje prsa vypadala božsky, navíc jsem díky němu docílila postavy ala přesýpací hodiny, která pro mě po zbytek roku byla nedosažitelná.

Rozhlédla jsem se po něčem, o čem bychom se mohli bavit. Po čemkoliv. „Takže. Vyrážíte hned na další slavnosti, co? Míříte teď na renesanční festival do Marylandu? Nejspíš tam asi jedou skoro všichni, když začíná příští víkend.“

Přikývl. „Jo. Je to tak blízko, že není nad čím přemýšlet. Navíc nám to skvěle vyhovuje. Můžeme si tady vyzkoušet nové věci před menším publikem a pak s tím vyrazit před větší.“

„Jasně,“ stiskla jsem rty. Věděla jsem to. Věděla jsem, že naše slavnosti jsou jen malým rybníčkem oproti těm Marylandským, které patřily k největším v zemi. Nebyli jsme ani ve stejné lize. „Vsadila bych se, že se každý rok těšíte, až necháte Willow Creek za zády.“ Zarputile jsem se dívala na pódium, zatímco mi v hrudi bublal vztek. Milovala jsem naše slavnosti. Milovala jsem tohle město. To ale neznamenalo, že to tak má každý.

„Ne, to vůbec.“ Jestli si Daniel všiml mojí reakce, tak to nijak nekomentoval. Když jsem se na něj znovu ohlédla, díval se zase na pódium, a ne na mě. „Tohle je jedna z mých nejmilejších zastávek. Když vezmeme v úvahu, že cestuju deset měsíců v roce, tak už to něco znamená.“ Odmlčel se, rychle se na mě podíval a pak se zahleděl zpátky na pódium. „Mám to tu rád.“

Rázem mě opustil veškerý obranářský vztek a jako svěží vánek mnou projela úleva. „Jo. Já taky.“

Na pódiu zatím Souboj kiltů dohrál své poslední vystoupení a Dex pokývnul mým směrem. Zvedla jsem ruku a chtěla zamávat, ale pak jsem si všimla, že Daniel vedle mě Dexovi pokývl nazpátek. No jo. Z podivného polovičatého mávnutí jsem rukou sjela k vlasům a trochu moc nenuceně si je uhladila. Samozřejmě. Jedna děvečka na každých slavnostech. A Dex už měl dost mě i Willow Creeku. Vzhůru na další.

Zapudila jsem osten zklamání, otočila se zpátky k cestičce a vydala se směrem k východu na hospodské zpívání. Ještě zbývala asi hodina do konce letošních slavností a já si hodlala užít každičký okamžik. Když opomenu momentální pocity frustrace, tak byly poslední týdny v lese mnohem zábavnější a zajímavější než můj skutečný život.

Pohrávala jsem si s přívěskem a mezi prsty mnula křídla vážky. Tak změna, jo? To teda hodně štěstí, vážko. Ve Willow Creeku žiju celý život. Tady se nemění nic.

Měla jsem něco tušit.

Vážky nežertují.

2

Sezóna renesančních slavností byla mým nejoblíbenějším obdobím vroce. Táhla se od konce jara, kdy jsme začínali zkoušet, nabírali dobrovolníky, ovíkendech jsme pak nacvičovali písničky atance, prošli rychlokurzem dějin aetikety anacvičovali přízvuk, anakonec vyvrcholila čtyřmi víkendy včervenci asrpnu, které jsme strávili vkostýmech vlese, kde se slavnosti konaly. Během slavností jsem se cítila víc naživu. Vitálněji. Byl to život plný barev, hudby, smíchu, příšerného vedra asešněrovaných kostýmů.

Takže dá rozum, že první týdny po slavnostech patřily kmým nejméně oblíbeným. Všechny barvy zmého života zmizely ve chvíli, kdy jsem vezla svůj kostým do čistírny. Beatrice, děvečku zkrčmy, jsem do příštího léta doslova zabalila. Už jsem se na nadcházející víkend netěšila se směsicí nadšení astrochu unavenýma nohama– čekal mě akorát další týden vpráci. Mělo to ale svou světlou stránku: jako recepční uzubaře jsem sice nebyla tak odvázaná, ale rozhodně jsem mohla nosit pohodlnější oblečení. Nikdy jsem sice moc nechápala, proč jako recepční musíme nosit stejné haleny jako hygienisti, ale dělaly se vroztomilých barvách acítila jsem se vnich jako vpyžámku, takže jsem si nestěžovala.

Bylo to ale tak… ach jo. Ještě před dvěma týdny jsem běhala po lese vkostýmu alascivně žertovala snávštěvníky, tleskala do rytmu hudby, kterou jsem slýchala jen jednou do roka. Karaoke UJacksona se přisprostlým pijáckým písničkám nemohlo rovnat. Karaoke bylo ale momentálně to jediné, co mi zbylo, takže když se přiblížil páteční večer, nachystala jsem se, že vyrazím ven jako vždycky. Udělala jsem akorát tu chybu, že jsem předtím zkontrolovala sociální sítě.

Vítej na světě Charlotte Abigail Hawthorneová. 3 260 gramů. Je dokonalá. Obě se máme skvěle! Moje nejlepší kamarádka Candace vypadala vážně skvěle. Byla trochu opocená, ale není divu, když ze sebe zrovna vytlačila malého človíčka. Charlotte byla scvrklá ačervená, jako naštvaná brambora svlásky. Stejně jsem ale fotku olajkovala apřipsala pod ní gratulaci: Sekne ti to, nejko! aněkolik srdíček.

Byla to ale pořád moje nejka? Candace Stojkovicová se mnou chodila do školy, obě jsme byly roztleskávačky, společně jsme taky odmaturovaly. Po vysoké jsme se ale rozdělily– já zůstala ve Willow Creeku aona si vzala svého kluka zvysoké aodstěhovala se sním do Colorada. Díky internetu asociálním sítím jsme zůstávaly vkontaktu tak, že jsme si navzájem lajkovaly fotky asem tam připsaly vtipný komentář. Už to ale nejspíš neznamenalo, že jsme nejlepší kámošky. Pro svoji nejlepší kamarádku už jsem byla jen dalším facebookovým přítelem. To nebyl… příjemný pocit.

Dost. Je čas vyrazit ven.

Kolem krku jsem si uvázala přívěsek svážkou– kousek slavností, který jsem si chtěla ponechat ive všední dny. Když jsem byla připravená, rychle jsem vyfotila selfíčko apostla ho na Instagram: Někdo mi nedávno říkal, že vážka znamená změnu. Takže dneska večer udělám něco nečekaného! Kecám! Vyrážím kJacksonovi jako obvykle. #FridayNight

Vyskočilo na mě okamžitě několik lajků, ale já se na fotku koukla kritickým pohledem. Už jsem potřebovala odbarvit kořínky: bylo vidět, že jsou hnědé amají stejný odstín jako moje oči. Podle obočí bylo hned poznat, že nejsem přírodní blondýna, ale nebylo nutné to dávat tak nepokrytě najevo. Přívěsek ale vypadal hezky amůj úsměv taky. Svým úsměvem– širokým, přátelským aveselým– jsem byla známá, nejdřív na střední apak ina vysoké. Byl mou součástí, něco, co jsem si nasazovala podobně jako oblíbené džíny. Ikdyž někdy se zdál být falešný jako push-upka. Obzvlášť dneska večer– ale itak jsem se dál usmívala. To byla koneckonců ta Stacey, kterou všichni chtěli. Sotrávenou Stacey nebyla sranda, tak jsem ji nechala doma.

Bar UJacksona byl oblíbeným místem zábavy– jediné zábavy ve Willow Creeku, takže jsem měla záruku, že se tu potkám spár známými. Askutečně, opár chvil později jsem seděla vboxu společně snaší renesanční partou aoslavovali jsme konec další úspěšné sezony.

„Dobře.“ Simon zvedl láhev piva kústům. „Uznávám. Zkrátit slavnosti ze šesti týdnů na čtyři byl dobrý nápad.“

„Já ti to říkala.“ Emily se uvelebila po jeho boku alokla si svého piva. „Míň odpracovaných hodin, ušetřili jsme za vystoupení apeníze použijeme rovnou na další ročník. Otom to celé je, ne?“

Zamračil se. „Slavnosti pořádám už od prvního ročníku. Vím, očem to celé je.“

Zalapala jsem po dechu. Tohle bylo citlivé téma. Simon Graham začal pořádat slavnosti před deseti lety společně se svým starším bratrem Seanem. Před pár lety Sean umřel na rakovinu aod té doby se Simon ohledně všeho, co se slavnostmi souvisí, chová lehce ochranářsky. Emily ho ztoho trochu vyléčila, když se loni poznali. Letos byl sice odost otevřenější změnám, ale rozhodně se nedalo říct, že by jen dohlížel ado ničeho nemluvil.

Střelila jsem očima kMitchi Malonovi, který seděl vedle mě. Všiml si, že jsem se na něj podívala, aodpověděl mi protočením panenek. Mitch neměl pro Simonovy temné nálady moc pochopení, ato ani když jsme byli mladší. Se Simonem se nikdy vyloženě nesblížil, ikdyž spolu celé ty roky udržovali slavnosti vchodu. My čtyři jsme byli vlastně něco jako organizační výbor slavností.

Rozhodla jsem se, že zariskuju, aodvětila jsem: „Myslím, že Emily tím chtěla říct–“

Emily se ale hodlala bránit sama, lehce plácla Simona na hruď azakřenila se na mě. „Ví přesně, jak jsem to myslela.“

„Počkej.“ Odložila jsem svou sklenku– byla jsem jediná ustolu, kdo pil víno, fakt rebelka– asáhla jsem přes stůl kEmilyině ruce. Když jemně plácla Simona, zablýskl se jí na ruce prstýnek sdiamantem, který jsem na ní nikdy předtím neviděla. Prstýnek na levé ruce. „Co je ksakru tohle?“ Zaječela jsem trochu víc, než jsem zamýšlela, adost hlav se za zvukem mého hlasu otočilo. Já si toho ale nevšímala. Zadívala jsem se upřeně na Emily apak na Simona. Nejspíš bych neměla vrhat takové pohledy při pomyšlení na to, že se mí dva nejbližší přátele zasnoubili– ale smůla. „Je to to, co si myslím, že to je?“

Jedinou Emilyinou odpovědí bylo zahihňání. Když se Simon podíval na její ruku vté mojí, jeho přísný pohled pozvolna roztál do úsměvu. „Je,“ odpověděl ausmál se ještě víc – což jsem uněj nikdy nepovažovala za fyzicky možné. Pokud nebyl vkostýmu piráta, nikdy se takhle široce neusmíval. „Emily souhlasila, že si mě vezme.“

Zapištěla jsem asnad jenom skutečnost, že jsem seděla na vnitřní straně boxu, mi zabránila, abych se knim vrhla aobjala je. Napadlo mě, že bych mohla skočit přes stůl, ale udržela jsem se.

„No teda, páni! To je skvělý, vy dva!“ Mitch odložil svou láhev spivem aťuknul si se Simonem pěstí. Simon zrovna nebyl typ na ťukání pěstí, ale nic nenamítl.

Já jsem se dál držela tématu. „Kdy se to stalo?“ Zkoumala jsem její prstýnek. Diamant byl pravidelný, perfektní, nijak výstřední. Stejně jako muž, který jí ho dal.

„Ehm…“ Emily se kousla do spodního rtu. „Vpondělí odpoledne.“

„Vpondělí?!“ Mojí reakcí bylo vpodstatě vyjeknutí. „To bylo před čtyřmi dny!“ Pustila jsem jí ruku aznovu se opřela do sedačky. „Měli jste vplánu to někomu říct?“ Vůbec se teď nehodilo, že jsem se tak radovala, protože jsem se na ni chtěla vážně zlobit, že mi otom neřekla. Nikomu znás.

„Samozřejmě!“ opáčila Emily vlídně. „Vlastně jsme vám to chtěli říct dneska večer. My… no…“ Ohlídla se na Simona audělali tu věc, co páry dělají: mluvili spolu beze slov, jen pomocí výrazu vobličeji apovytaženého obočí. Už teď působili jako manželé.

„Chtěli jsme vás oba poprosit ovelkou laskavost.“ Simon si odkašlal aEmily se ujala slova.

„Chceme malinkou svatbu amoje starší sestra April mi půjde za svědkyni. Ale Stacey, ty jsi vpodstatě ode dne, kdy jsem se do Willow Creeku přistěhovala, moje nejlepší kámoška. Šla bys mi za družičku?“

„No jasně!“ Připlácla jsem si dlaněmi pusu aEmily se vočích zaleskly slzy sdílené radosti. „Páni, Em, mám ztoho takovou radost! Bude to fakt skvělý!“

„A. No.“ Simon si znovu odkašlal apřejel pohledem celý bar, strop, anakonec se zastavil na místě, kde jsme seděli já aMitch. „No, jak víš, Mitchi, tak já už bratra nemám…“ Jeho hlas zněl nejistě aEmily ho vzala za ruku apropletli si prsty. Jeho úsměv sice trochu pohasl, ale vypadalo to, že mu její dotek dodává sílu. „Chtěl jsem tě tedy poprosit, jestli bys mi šel na svatbu za svědka.“

Mitch vyvalil oči. „Tyjo, děláš si srandu?“ To bylo nejdřív všechno, na co se zmohl, apak následovalo ticho. Simon trochu znejistěl.

„Ne, teda chci říct, že si nedělám srandu. Ale…“

„Kámo.“ Znovu kněmu natáhl ruku, ale tentokrát si nechtěl ťuknout pěstí, ale nabízel otevřenou dlaň. Simon ji přijal apotřásli si rukama. Mitch položil volnou dlaň na jejich spojené ruce. „Samozřejmě, že půjdu,“ pronesl nakonec nezvykle vážným hlasem. „Bude mi obrovskou ctí.“

Usmáli se na sebe ajá si přála, abychom se mohli vrátit do časů, kdy jsme chodili na střední. Mitch na sebe vždycky strhával víc pozornosti– byl blonďatý, sportovní typ ato, jak vypadal, teď každé léto súspěchem využíval během slavností vkiltu se svým mečem. Simon byl intelektuál, menší, jemnější, stmavými vlasy apronikavýma očima. Byl to tichý, vyrovnaný muž, který vždycky během slavností popustil uzdu své pirátské stránce azměnil se vrošťáka včerných kožených kalhotách sneomalenou apřátelskou náturou, kterou vběžném životě nikdy neprojevoval. Na střední se ti dva nekamarádili. Kdybych řekla dospívajícímu Simonovi aMitchovi, že jednou povedou tuhle konverzaci, že spolu budou sedět upiva abavit se otom, že jeden druhému půjde za svědka… no. Ani jeden by mi to neuvěřil– aasi by mi to ani neuvěřila dospívající Stacey ve svém kostýmu roztleskávačky asblonďatým ohonem, který jí sahal po ramena.

Obtočila jsem si pramen vlasů– stále blond, ale ne vohonu– kolem prstu aobrátila se zpátky kEmily. „Takže,“ začala jsem, „už máte datum? Třeba příští léto? Mohli byste se vzít na slavnostech.“

Emily zablýskly oči. „Ano!“

Ale Simon zavrtěl hlavou. „Ne.“

Otočila se na něj apotlačovala překvapený úsměv. „Ne? Myslela jsem, že renesanční svatba je daná věc. Ty nechceš…?“

Zavrtěl hlavou ještě důrazněji. „Ne. Nechci si tě brát vkostýmu. Tohle není nějaký žert. Není to…“

„Ne, není to žert.“ Položila svou ruku na jeho.

„Avlastně ani nemusíte být vkostýmu,“ řekl Mitch.

„Přesně,“ navázala jsem na jeho myšlenku. „Můžeme vynechat kostýmy. Ale šachovnice by byla na obřad ideální. Venku, vlese, bylo by to tak… Nevím, prostě hezký. Malebný.“ Mávla jsem rukou. Se slovy jsem to moc neuměla.

„Bukolický,“ napověděl Mitch avtu chvíli se za ním otočily tři páry očí. Pokrčil rameny aloknul si piva. „Co je? Mám širokou slovní zásobu.“

„Očividně.“ Simonovi kolem úst pohrával úsměv, ale když pokynul svým pivem směrem kMitchovi, bylo to na výraz uznání. „Máš vlastně pravdu. Navíc jsme iuvažovali ovenkovním obřadu.“

„Atohle by navíc bylo zadarmo,“ dodala Emily. „Zadarmo je dobrý. Vedoucí knihkupectví nebývají zrovna vbalíku.“

Simon vážně pokývnul. „To ani učitelé angličtiny.“

„Itak si tě vezmu.“ Políbila ho anakazila ho svým úsměvem.

„Jo!“ Ta představa se mi začínala zamlouvat. „Svatba může být večer. Tak bysme mohli začít chystat šachovnici hned po posledním zápasu. Obřad by byl během západu slunce. To by byla nádhera.“

„Až na komáry.“ Simon povytáhl obočí.

Mávla jsem rukou. „Od toho máme ty malé pochodně scitronelou.“

„Aměli byste se vzít vneděli večer,“ řekl Mitch. „Budeme moct pařit do noci anebudeme muset další den skocovinou na slavnosti.“

„Priority,“ odfrkla si Emily. „Vezmu to vúvahu.“

„Dej mi vědět, kdybych mohla sněčím pomoct,“ řekla jsem.

„No, když otom tak mluvíš, co bys řekla na nedělní brunch? Půjde iApril. Představovala jsem si něco jako vafle, mimózu anechutnou spoustu obrázků svatebních šatů.“

Musela jsem se zasmát. „Už máš určitě stránku na Pinterestu, že jo?“

„Nachytala jsi mě.“ Podle jejího úsměvů jsem ale odhadla, že se cítí všelijak, ale určitě ne provinile. Akdo by se jí taky divil? Kdybych se vdávala já, byla bych nejspíš natěšená úplně stejně.

Změnili jsme téma. Bavili jsme se onásledujícím školním roce (Simon aMitch učili na zdejší střední, takže to bylo celkem oblíbené téma) aprobírali jsme místní drby (žili jsme na malém městě, drby byly vše, co jsme měli). Každou chvilku ale Emily pohnula rukou ana prstě se jí zatřpytil diamant. Akaždou chvilku se na ni Simon súsměvem zadíval. Akaždou chvilku mi srdce překypovalo láskou za ty dva– což bylo jasné. Kdo by se neradoval za své přátele, kteří našli lásku?

Co už ale nebylo jasné, byla myšlenka, která mi probleskla hlavou– bude mi chybět. Neměla jsem sebemenší důvod kzáchvatu paniky, kdy moje srdce běželo jako ozávod. Emily byla hned tady ustolu naproti mně. Nikam se nechystala. Tím, že si Simona vezme, se vlastně do Willow Creeku stěhuje natrvalo. Nebyl důvod, proč by mi měla chybět.

Stejně mi ale srdce bušilo celou cestu domů, dokud jsem nezabočila na příjezdovou cestu, stejnou příjezdovou cestu, na kterou jsem zajížděla ode dne, kdy jsem dostala řidičák. Mí rodiče žili ve čtyřpokojovém dvoupatrovém domku, který byl pro nás tři příliš velký. Teda pro ně dva, když už jsem snimi nebydlela. Technicky vzato.

Můj byteček byl útulný. Byl velký jako garáž pro dvě auta, nad kterou byl přistavený. Vjednom rohu se krčila malá kuchyň avdalším malá koupelna se sprchou (žádné dlouhé koupele spěnou, hm). Moje oblečení bydlelo ve dvou samostatných skříních apod zkosenou stěnou stála obrovská postel. Nad postel jsem zavěsila světýlka ajejich slabá záře ve mně vzbuzovala pocit, že spím uvnitř peřinového bunkru. Dvě střešní okna vkuchyni pouštěla dovnitř dostatek denního světla, akdyž pršelo, ráda jsem usínala za zvuku kapek bubnujících do skla.

Bylo to skvělé malé místo abylo moje. Milovala jsem to tu. Opakovala jsem si to často avětšinu času jsem tomu ivěřila.

Sotva jsem zavřela dveře ahodila klíče do misky vedle dveří, zazvonil telefon. Ne mobil, ten byl zticha vmé kabelce, ale stará dobrá pevná linka na stěně vkuchyni. Neuměla rozpoznat volajícího, ale já jsem věděla, kdo volá. Vmém životě byla jen jedna osoba, která znala číslo.

„Ahoj, mami.“

„Nazdar, zlato, slyšela jsem tě přijíždět. Večeřela jsi? Zrovna jsme dojedli, ale klidně ti něco připravím.“

„Ne. Ne, díky. Jedla jsem venku.“ Sundala jsem ze zad kožený batůžek, ten jemný, modrý batůžek zkůže, který jsem si koupila na konci slavností– onákupní terapii jsem nežertovala–, aodložila ho na kuchyňský stůl. „Jsem docela unavená, měla jsem dlouhý den. Asi si pustím televizi apak zalehnu.“

Vidíte? Polonezávislost. Máma nevolala každý večer. Volala ale dost často na to, aby mi to připomínalo, že jsem pořád vjistém směru– vdost určitém směru– bydlela doma. Rodiče jsem milovala, ale už to tady bylo až moc staré známé. Ksakru, já sama jsem byla stará. Bylo mi skoro dvacet sedm, proboha.

Ten pocit, že stárnu, apřitom vlastně nedokážu dospět, ve mně přetrvával amísil se spocity, které jsem měla při pohledu na Emilyin zásnubní prsten. Bude mi chybět. Teď už ta zbloudilá myšlenka dávala smysl. Svatba, manželství. Aco jsem dělala já? Každý pátek veček jsem chodila kJacksonovi apostovala selfíčka na Instagram.

Potřebovala jsem nějaký život.

Potřebovala jsem další sklenku vína.

j j j

Odeset minut později jsem žuchla vpyžamu na svůj starý pohodlný gauč sdalší sklenkou vína. Zapnula jsem noťas. Ještě jsem se ani nepřihlásila na facebookové stránce auž jsem měla na klíně vrnícího Benedicka.

Benedick. Můj jediný. Moje pravá láska. Olíných nedělích jsme se nejradši mazlili adívali na film. Nejradši měl akční filmy, ale toleroval mi iromantické komedie, protože věděl, že konzervy tady otvírám já.

Ane, to ze mě ještě nedělalo bláznivou kočičí ženskou. Na to, abyste byla bláznivka, musíte mít aspoň tři. Já měla jen jednoho černobílého kocoura, kterého jsem našla před třemi lety po slavnostech na parkovišti. Pojmenovala jsem ho Benedick podle hrdiny Shakespearovy komedie Mnoho povyku pro nic– ajá byla jeho Beatrice. Vidíte? Kdo potřebuje prstýnek sdiamantem? Nebo chlapa, který na vás bude vysílat zamilované pohledy, zatímco chroupáte mozzarellové tyčinky vchabě osvětleném baru UJacksona?

„Ty jo, dej si pohov,“ pronesla jsem sama ksobě, dost nahlas, aby to probudilo Benedicka, který na mě vrhnul vyčítavý pohled. Omluvně jsem ho podrbala za ušima aprolétla Facebook. Čím dál jsem ale scrolovala, tím se moje nálada zhoršovala. Za poslední půlrok se vdaly dvě holky znašeho dívčího spolku atřem dalším holkám, se kterými jsem vyrůstala, se narodily děti. Jak se to stalo? Všechny jsme měly kdispozici stejný počet let aony ten čas využily avybudovaly si své životy. Rodiny. Já zatím bydlela na půdě urodičů, měla jsem práci, ve které by mě vpřípadě, že by mě srazil autobus, zvládli nahradit do pěti minut, avmém životě se až na tlustého dvoubarevného kocoura– promiň, Benedicku– apůl flašky vína nic nového nedělo. Emilyin snubní prsten se vmé paměti blýskal jako maják ajá se přistihla, že si zase pohrávám se svým přívěskem vážky. Změna. Pche.

„Trhni si, vážko.“ Rozvázala jsem šňůrku aodhodila přívěsek na konferenční stolek, zatímco jsem si šla dolít víno. Vypadalo to, že změny se týkají všech ostatních, jen ne mě. Kdy se vmém životě naposledy něco změnilo? Od vysoké nejspíš nic. Nechtěla jsem přemýšlet otom, jak dlouho to vlastně je.

Sedla jsem si zpátky na gauč, pořádně si lokla vína aproklikala se na naši soukromou facebookovou skupinu oslavnostech, která byla plná fotek nejen ze slavností, které zrovna skončily, ale izminulých let. Vhrudi se mi rozlilo příjemné teplo, jen částečně způsobené vínem. Těch pár týdnů slavností jsem měla na životě ve Willow Creeku nejradši. Jen co jsem na zimu odložila svůj kostým děvečky, už jsem se těšila, až ho budu moct zase vytáhnout.

Vjednom zalb byla fotka pořízená minulé léto, kde jsme se sEmily usmívaly do objektivu, držely jsme se kolem ramen ana sobě jsme měly kostýmy děveček. Tehdy byla úplný nováček akoncem léta už to byla moje opravdická kamarádka. Bude mi chybět.

„Přestaň,“ řekla jsem si. „Přece nikam neodchází.“

Ještě párkrát jsem klikla avyskočila na mě fotka Souboje kiltů. Tahle fotka byla pořízená na hospodském zpívání. Dexe ozařovalo odpolední slunko, které probleskovalo mezi větvemi stromů. Panebože, byl krásný. Chyběl mi.

Při téhle myšlence jsem zpozorněla. Vážně mi chyběl? Nebo se mi stýskalo po našem přátelství svýhodami? Ne, to ne… nebyli jsme přátelé. Vyšli jsme si během loňského léta párkrát na cosi, co se dalo vzdáleně nazývat randem, aještě vícekrát jsme spolu něco měli, ale přátelé jsme nebyli. Tohle léto jsme spolu ani nemluvili. Známí svýhodami? Měla bych chtít chlapa, který aspoň stojí oto si se mnou povídat. Někoho, kdo mě bude chtít poznat. Někoho na vztah. Dex byl vztahový teflon.