HLASY ZLOČINU

Copyright © Jakub Kvasnička, Václav Janata, 2024

Photos © reprofoto CNN Prima NEWS, 2024

All rights reserved

ISBN ISBN 978-80-284-0180-1

OBSAH

IVAN JONÁK

Jedna z nejvýraznějších postav českého podsvětí devadesátých let. Znal ho každý, kdo tehdy něco znamenal. Majitel legendárního Discolandu, ale také muž, který si objednal vraždu své manželky. Kým skutečně Ivan Jonák byl?

FRANTIŠEK PROCHÁZKA

Muž, který dokázal ukrást půl miliardy korun bez jediného výstřelu. Strůjce krádeže století je dosud v hledáčku policistů. Jak dokázal František Procházka zmizet? Kým vlastně nenápadný člen ostrahy byl? A kde se může dodnes ukrývat?

OTO BIEDERMAN

Odsouzený pětinásobný vrah a zároveň vůdčí osobnost obávaného Kolínského gangu. To je Oto Biederman. Muž, který byl ochotný vraždit kvůli milionům i několika tisícům a stál u vzniku i pádu jednoho z nejhrozivějších českých gangů devadesátých let.

BARBORA ORLOVÁ

Příběh nebezpečné vražedkyně, ale také mladého hrdiny, který pro záchranu svých spolužáků obětoval vlastní život. To je případ Barbory Orlové, psychicky nemocné ženy, která s nožem v ruce vtrhla do budovy střední školy. Jeden ze studentů se jí ale odhodlal postavit.

ANTONÍN BĚLA

Jeho jméno figurovalo v případech vražd, loupeží i vydírání. Antonín Běla byl nejobávanějším gangsterem devadesátých let. Jak se z plzeňského Roma stal vůdce podsvětí, jehož vzrůstající moc ukončila až dodnes nevyřešená vražda?

JAROSLAVA FABIÁNOVÁ

Hospodská harpyje nebo Blonďatá bestie. To byly přezdívky jedné z nejhorších vražedkyň, kterou čeští kriminalisté dokázali usvědčit. Jaroslava Fabiánová byla prostitutkou, která nenáviděla muže. Postupně si vybrala čtyři a kvůli svým bolestným vzpomínkám každého z nich zavraždila.

LADISLAV WINKELBAUER

Téměř tři čtvrtě roku. Tak dlouho se dokázal Ladislav Winkelbauer skrývat na svobodě. Dvojnásobný vrah přemohl strážné během převozu k výslechu. A nebyl to jediný útěk jednoho z nejznámějších vrahů devadesátých let. Podruhé rovnou proboural strop své cely.

ZDENĚK KOVÁŘ

Osm mrtvých a jeden těžce zraněný. Takový byl výsledek řádění Zdeňka Kováře. Střelce, který stojí za útokem v restauraci Družba v Uherském Brodu. Co ho vybičovalo k takovému činu? A mohla policie alespoň zmírnit tragické následky jeho běsnění?

DAVID BERDYCH

Vraždy, únosy, vydírání. Pověst Berdychova gangu děsila podnikatele na sklonku devadesátých let. Byl ale hlavní postavou skutečně David Berdych? Kdo tahal za nitky v klientelistické síti zločinců a policistů? A měl Berdych po odpykání svého trestu z někoho strach?

VIKTOR KALIVODA

Své oběti si vybíral náhodou, během výletů po Česku. Viktor Kalivoda alias Lesní vrah, jak mu média začala přezdívat, stihl před dopadením zastřelit tři lidi. Plánoval přitom něco mnohem horšího. Policisté ho ale naštěstí zadrželi včas.

MILOSLAV ŠIRŮČEK

Od svého mládí se podílel na rodinném byznysu. Ten ale spočíval v obchodu s kradenými auty. Miloslav Širůček se chtěl podle vlastních slov od rodiny odstřihnout. Jeho plán ale spočíval v tom, že brutálně zavraždí svého bratra, otce i matku.

PETR ZELENKA

Děsil pacienty z celého Česka a nakonec ho pomohl dopadnout důvtip primáře havlíčkobrodské nemocnice. Právě tam Petr Zelenka alias Heparinový vrah řádil. Jaký byl jeho motiv a proč nesnášel mladé mediky? Chtěl zabíjet nebo jen léčit?

VRAŽDA ANIČKY JANATKOVÉ

Stovky policistů v akci, nepředstavitelný strach rodičů a na konci toho všeho smutný konec pátrání po devítileté dívce. Vrah Anny Janatkové přitom zůstal navždy nepotrestán a případ se tak proměnil v jednu z největších a zároveň nejsmutnějších záhad pražské mordparty.

Obsah

- OBSAH

- PŘEDMLUVA: DO HLOUBI NAŠICH ZAKÁZANÝCH PUDŮ

- IVAN JONÁK: NESL JSTE SI NĚKDY V KAPSE JAZYK?

- FRANTIŠEK PROCHÁZKA: ŽIJE NEJBOHATŠÍ BEZPEČÁK ČESKA?

- OTO BIEDERMAN: PĚT VRAŽD? TAKOVÍ JSME PROSTĚ BYLI, NO…

- BARBORA ORLOVÁ: VRAŽEDKYNĚ ZE ŽDÁRU. A HRDINA PETR, OBĚŤ SYSTÉMU

- ANTONÍN BĚLA: ROMSKÁ BALADA

- JAROSLAVA FABIÁNOVÁ: ČLOVĚK VZÁCNĚ BEZCITNÝ

- LADISLAV WINKELBAUER: VRAH NA ÚTĚKU POBAVIL ČTVRTNÍČKA

- ZDENĚK KOVÁŘ: HALÓ, TADY MASOVÝ VRAH

- DAVID BERDYCH: TO NEBYL MŮJ GANG!

- VIKTOR KALIVODA: V PŘÍŠTÍM ŽIVOTĚ BUDU PODZEMNÍ ČERV

- MILOSLAV ŠIRŮČEK: MAMKU JSEM ZAMOTAL DO TYGROVANÉ DEKY

- PETR ZELENKA: HEPARIN Z NĚJ DĚLAL BOHA

- VRAŽDA ANIČKY JANATKOVÉ: STRAŠNÁ SMRT NEVINNÉ HOLČIČKY

- EPILOG

PŘEDMLUVA:

DO HLOUBI NAŠICH

ZAKÁZANÝCH PUDŮ

V hospodě jsme občas vyprávěli historky, jak jsme se jako novináři potkávali s doživotně odsouzenými vrahy. Popisovali detaily o případech, u nichž jsme osobně byli v době, kdy se děly. Vašek s kamerou, Jakub tehdy jako píšící novinář s diktafonem. A zatímco většinou v hospodě nikoho nezajímá, co říkáme, protože pořád něco vyprávíme, u těchto historek vždy všichni ztichli, doptávali se, celí vyjevení srkali studené pivo a viseli nám na rtech.

Řekli jsme si tedy, že když už společně děláme na CNN Prima NEWS (Kuba je vedoucí publicistiky a Vašek vedoucí vydání Krimi zpráv), bylo by možná zajímavé přednést naše temné i bizarní zážitky z kariér také lidem, kteří s námi do hospody nechodí. Pobavit je. Zadarmo. V televizi, na internetu, v podcastových aplikacích… Zkrátit divákům a posluchačům dlouhé chvíle novinářskou prezentací obludária Česka, do nějž jsme měli možnost nahlédnout. A vznikl videopodcast HLASY ZLOČINU.

Založený právě na tom, co jsme prožili při naší práci, podpořený detailní a velmi pečlivou rešerší všech dostupných mediálních (a policejních) zdrojů i vlastními informacemi, které jsme nasbírali. A protože se lidem videopodcast líbí, rozhodli jsme se na jeho základě sepsat tuhle knihu. Obsahuje 13 příběhů, které se skutečně odehrály a ke kterým máme nejblíž.

Nechceme dělat a neděláme z vrahů celebrity. Rozebíráme jejich činy na součástky a hledáme motivace. Protože příběhy, které stvořily zrůdy, zajímají snad úplně každého. Stejně tak nechceme otevírat staré rány pozůstalých, kteří přišli o své nejbližší, kamarády nebo známé. Proto v příbězích nenajdete celá jména obětí. Ponechali jsme jen jména, která byla v médiích hojně propírána.

Dívat se do hlavy jedincům schopným zabít jiné lidi, to je jakýsi „zakázaný“ pud uvnitř člověka. Od pradávna. Není pravda, že až teď je krimi (true crime) všude, módní „cool“ vlna… cool byla už Agatha Christie. Zájem je jen znásobený dobou, možnostmi, samozřejmě sociálními sítěmi a také tím, že vražda je možná úplně poslední tabu, které globalizované lidstvo ještě má – které „na živo“ většinově nevidělo. Tajemství syrového nelidství.

Kromě psychologické sondy do mozků lidí schopných zabít prezentuje naše kniha mnoho šokujících děr v systému – justičním, policejním, zdravotnickém. Bílá místa české legislativy častokrát umožnila zlosynům vykročit na vražednou cestu. Někde se díry zalepily, jinde dodnes zůstaly. Častokrát se budete ptát: JAK JE TOHLE VŮBEC MOŽNÉ?

Porevoluční doba stvořila spoustu zločinců, gangsterů i vyložených zrůd, za něž sama nemohla. Snad se vám tahle textová VHS, která svým vizuálem oslavuje naše milované devadesátky, jež se knihou samozřejmě táhnou jako tenká krvavá nit, bude líbit.

Jakub Kvasnička, Václav Janata

IVAN JONÁK:

NESL JSTE SI NĚKDY

V KAPSE JAZYK?

Král Discolandu Sylvie. Ikona devadesátek. Muž, který definoval divokou dobu ve všem dobrém i zlém. Obrovský a dlouhý mejdan plný peněz, holek, celebrit a mafiánů skončil na čas ve Valdicích. Ivan Jonák dostal osmnáct let za objednání vraždy své manželky Ludviky. Krátce po propuštění, v roce 2014, nám dal exkluzivní rozhovor. Co z něho je pravda a co ne, věděl jen sám Jonák, muž s největší pusou v porevoluční Praze. Nechal Ludviku popravit, nebo ne? Soud měl jasno: VINEN. Uvěřil dvěma klíčovým svědkům a zároveň vrahům Ludviky Jonákové. Sám Jonák do smrti tvrdil: „Nikdy bych to neudělal.“

2014: DLOUHÉ ODPOLEDNE V AMBIENTE

Píše se květen roku 2014. Ivan Jonák kráčí kolébavou, unavenou chůzí ze schodů do luxusní restaurace Ambiente Brasileiro. Na sobě má tepláky, tričko a nadrozměrnou koženou bundu. Jako by se v tom Ambiente náhodně zhmotnil, spletl se při cestování časem. Nepatří tam.

Před pár dny ho pustili z vězení, kde strávil 18 let za objednání vraždy své manželky Ludviky. Dává nám tehdy první rozhovor „face to face“ pro časopis Týden, mimo kamery, mimo novinářský dav, který ho od propuštění pronásleduje. „Nic víc nemám, pane redaktore,“ omlouvá se za vzezření trhana, byť dnes by možná byl ten svérázný mix kůže a teplákoviny znovu v módě.

Odkládá bundu, pomalu usedá. Číšníci ke stolu nosí tygří krevety. „Ty mají oči, ty by Valdičáci nejedli,“ říká nám Jonák s úsměvem. A následně chce vrátit obsluze špejle, na kterých jsou krevety nabodnuté. „To si vezměte, pane číšníku, já nejsem žádný zloděj!“ zdůrazňuje muž s výrazně pobledlou tváří.

I když mu zdraví už očividně neslouží, trpí kromě jiného silnou cukrovkou, má v sobě stále jakousi „porno disko“ jiskru krále devadesátek. Hurónský hlas, který otřásá celou místností, jasné názory. Při našem tříhodinovém rozhovoru si občas šlapal na svůj ustřelený jazyk, na to konto se několikrát zeptal: „Nesl jste si někdy jazyk v kapse, pane redaktore?“

Občas mluvil srozumitelně, místy úplně mimo. Třeba jeho půlhodinovou přednášku o tom, jak chce oživit slávu boha Radegasta, nepochopil vůbec nikdo. Valdice se na něm podepsaly.

IVAN JONÁK POZNÁVÁ ROK 2014

Nalepil se na něj tehdy, hned po propuštění, bývalý taxikář Tomáš, kamarád ze starých časů. Měl plán, že bude za 2500 korun prodávat mikiny s logem Discolandu Sylvie a vydělá na tom. Stejně jako na „pasení“ slavného vězně po různých akcích. Nakonec od Jonáka zmizel, když zjistil, že z legendy devadesátek nic moc nepoteče (mikinu Discoland Sylvie za 2500 korun si totiž fakt nikdo nekoupil).

V Ambiente Brasileiro, kde se nám Tomáš představil jako jeho „agent“, alespoň tenhle podivný týpek vyprávěl vtipnou historku, jak Jonákovi na svobodě pořídil tablet. „Hrozně se nad tím rozčiluju,“ pravil Jonák s tím, že třeba vůbec nechápe, co znamená slovo „sdílet“.

„Ivan se těšil, jak si na tom večer pustí porno,“ vyprávěl taxikář-agent Tomáš. „Pořád mi volal: ‚Tomáši, mně se tady něco rozsvítilo, co mám dělat?!‘ A slyšel jsem jen takový ten bezmocný zvuk ťukání. Pak jsem mu to nějak vysvětlil.“ Jenže tehdejší doby sociálních sítí povolovaly mnohé. „Po chvíli přiběhla vystrašená manželka a říká mi: ‚Prosím tě, co to dáváš Ivanovi na Facebook za prasečinky?‘ Říkám, že o ničem nevím. Tak si otevřu Facebook a on tam sdílel všechno porno, které si na internetu otevřel – třeba padesát frajerů na jednu ženskou, což bylo pořád to nejslušnější…“ A Jonák se jen usmál a zopakoval: „Vysvětlí mi někdo, co to znamená sdílet? Já to fakt nechápu.“

Doba mu utekla, stejně jako peníze, sláva a nakonec i život. Zemřel necelé dva roky po našem rozhovoru. V Ambiente nám mezi krevetami, hovězím a grilovaným ananasem sveřepě tvrdil: „Svoji ženu jsem nenechal zavraždit, všichni vědí, že jsem nevinný.“ Stejně tak trval na tom, že nebyl žádný mafián, jak ho občas lidé označovali. „Zeptejte se těch, co to o mně říkají, kde tedy mám tu mafii? Nebo – kde jsem ji měl? Mafián přece musí mít mafii. Já mafii neměl. Já to řešil jako chlap. Normálně jsem se prostě porval, když to byl kretén!“ křičel, když zrovna nesli ke stolu ten grilovaný ananas. „Pane vrchní, házejte to sem a pište to vidlema. To je tak dobrý!“

Pojďme se podívat na příběh Ivana Jonáka – co předcházelo jeho pádu z hvězdy devadesátek do valdické díry? Nechal skutečně zabít svoji manželku Ludviku? A odkud se vlastně vzal?

JONÁK PŘED ROKEM 1989

Co dělal Jonák před revolucí? V sedmnácti letech utekl z domova. K cirkusu. Tedy, podle svých slov. Podle jiných zdrojů utekl s bandou kluků a vykrádali auta.

„Zápasil jsem v cirkuse s medvědem,“ stál si za svým Jonák. Ve své knize Sex, disko a revoluce popisuje, že téměř nikdy neměl problém zvíře přeprat: „Medvědy jako zvířata jsem miloval odjakživa.“ Také si je později do Discolandu pořídil. Ale o tom později. Teď jsme teprve ve fázi cirkusáckého (nebo autíčkářského) kluka z ulice, co pokročil ze šapitó do polosvěta – a co si budeme nalhávat, tyhle dvě entity k sobě měly odjakživa blízko.

Klíčovým a fatálním milníkem jeho života byl rok 1983. Přesně 18. března 1983 si po kratší známosti vzal za ženu Ludviku Pecharovou. Poznali se v hotelu Jalta. Ludvika byla luxusní společnice, lépe řečeno prostitutka. Krásná dívka s havraními vlasy mu okamžitě učarovala. „Byla to okamžitá láska na první pohled. Ženu jsem nikdy nepřestal milovat.“ Ludvika měla bohatou klientelu. I díky tomu později pomohla sehnat peníze na vznik Discolandu Sylvie.

Jenže pořád máme hlubokou totalitu. Jonák tou dobou pracoval třeba také jako popelář nebo skladník. Ale především byl – dle mnoha zdrojů – vekslák a také načerno taxikařil. Mimochodem, při našem rozhovoru odmítal, že by někdy veksláka dělal, očividně jimi opovrhoval. „Byli to jen směnárníci. Já nebyl vekslák. Já taxikařil a obchodoval,“ tvrdil nám, ale nebyl by to Jonák, aby v jiném rozhovoru (pro Pražský patriot) zase netvrdil, že taxikářem nikdy nebyl: „Pracoval jsem jako řidič trambusu, se speciální nástavbou na odvoz odpadu. Také jsem jezdil s mixem na beton, s tahačem panelů a celou řadou nákladních aut. Ani taxikář, ani vekslák jsem nikdy nebyl.“

Jedno je jisté: se svou extrémně extrovertní povahou a schopností prorůst do všech možných sfér společnosti neměl problém vydělat peníze ani před revolucí. I proto, když si pak Čechoslováci odcinkali klíči svobodu, patřil mezi sortu těch připravenějších lidí na novou dobu kapitalismu.

Do listopadu 1989 Jonáka nikdo neznal. Ale už při revolučních dnech se stal jednou z bizarních postaviček kolem. V bílém mercedesu jezdil kolem demonstrantů a rozdával jim letáky, někdy i jídlo či pití. „Hodně lidí si myslelo, že jsem estébák, provokatér,“ vzpomínal Jonák, který prý dokonce vyrážel oním bílým mercedesem na revoluční cesty do měst, kde si ještě lidé „sametem“ nebyli tolik jistí. Třeba do Mostu. Jonák tvrdil, že tam jel dělat revoluci s hercem Janem Přeučilem a „nějakým sparťanem“ – Jonák fotbalu neholdoval, tak netušil, o koho šlo…

Také se podle svých slov při revolučních dnech skamarádil se zpěvákem Karlem Krylem. Toho prý pomáhal dopravovat ucpanou Prahou. O mnoho let později, v rozhovoru při krevetách, co mají oči, naprosto s vážnou tváří tvrdil, že příčinou Krylova pozdějšího infarktu bylo otrávení jedem z jihoamerické žáby. „Karel Kryl byl otráven jedem z jisté jihoamerické žáby. Co si myslí lidé, nemusí být vždy pravda. Občas mi to vadí, to připouštím. Znám mnoho lidí, takže leccos vím.“

RANÁ DEVADESÁTÁ LÉTA: OD POLITIKY DO BARU

I díky svému chvilkovému proniknutí k Občanskému fóru dostal Ivan Jonák chuť na politiku. Stal se šéfem propagace (jakýmsi marketérem) strany Svobodný blok. Ač měl pro marketing přirozený talent, z politiky brzy zmizel zpět do ulic Prahy, které tolik miloval. Proč? Jednání bílých límečků, umění kompromisů a dohod, na to nebyl Ivan Jonák nikdy stavěný. On chtěl být absolutní vládce své reality.

Živil se mimo jiné jako vyhazovač a manažer v klubu Casino bar, kde dostal TEN nápad. A v dubnu 1992 slavnostně otevřel svůj vlastní podnik, pojmenovaný po dcerách, které mu porodila Ludvika: diskotéku Sylvie a striptýzový bar Veronika. Jonákovi nikterak nevadilo, že se neřestný podnik plný sexu jmenuje po jeho holčičkách.

Mimochodem, Jonák své dcery velmi miloval, a ony jeho – i později, v těch nejtěžších chvílích. Manželka Ludvika se zároveň stala Jonákovou obchodní partnerkou, protože byla jediným člověkem na světě, kterému Jonák (minimálně v byznyse) skutečně věřil.

Třetím do party byl Helmut Huger, bohatý Němec, respektive v Československu bohatý. Huger byl zároveň VIP zákazník luxusní společnice Ludviky. A ta ho přivedla k Ivanu Jonákovi. Ten vše vymyslel, zařizoval, vedl – a Huger platil. Jonák samozřejmě také nějaké peníze na počáteční investici měl, ale hlavní finanční injekci dodal do Discolandu Huger.

Tento Němec získal největší, nikoli však nadpoloviční podíl ve firmě. Měl 40, Ivan Jonák 30 a Ludvika Jonáková také 30 procent. Tahle čísla jsou samozřejmě důležitá pro pozdější krvavou hru.

Huger opravdu nebyl žádný poctivec, začátky československého kapitalismu si užíval plnými doušky a šmelil a šulil své partnery, jak jen to šlo. Na koupi a přestavbu Discolandu sjednal v Německu úvěr a rozjel vlastní hru. Mimo jiné se vyprávělo, že i když byl úvěr v Německu umořen, Huger chtěl stále část splátek po Jonákových. Ivan Jonák samozřejmě nemohl později Hugerovi přijít na jméno.

Kolem Discolandu se pohybovalo více zajímavých lidí. Jednu dobu se spekulovalo, že má vlastnický podíl herec Vítězslav Jandák, který byl v podniku téměř štamgastem. „To jsou střípky závisti. Slávek je jedním z nejlepších lidí, které znám. Nikdy tam nic nevlastnil. Jen jsem mu sehnal auto, které si zaplatil,“ vysvětloval Jonák.

„Chtěl jsem něco, co v Praze nebylo,“ popisoval pak Jonák prvotní nápad na vznik Discolandu Sylvie s tím, že někde fungoval bar, někde diskotéka, někde striptýz, někde night club – ale nikde nebylo všechno pohromadě. Až v Libni. V Discolandu. V budově, která se okamžitě stala prestižním pražským fenoménem. Doupětem neřesti. Epicentrem nekonečných mejdanů. Oblíbenou destinací celebrit, politiků, veřejně známých osobností. Ale také mafiánů a dalších lidí z polosvěta. V libeňském prostoru plném nahých holek a stroboskopů se to všechno scházelo, prolínalo. Tady se tvořily devadesátky.

1992: DISCOLAND SYLVIE –

EROTICKÁ KRÁLOVNA DISKOTÉK

Ivan Jonák chtěl mít z Discolandu nejmodernější diskotéku v Česku. A rychle se mu to povedlo. Byl perfekcionista. V Discolandu se pouštěly desky, které nebyly k sehnání v celé Praze. Moderní vybavení, neony, stroboskopy… Jonákovi nebylo žinantní leštit kliky, sklo a vyměňovat žárovky. Svůj klub miloval a dělal pro něj vše. I přes divokou dobu a fakt, že hlavní roli beztak hrály alkohol a sex, vyžadoval i prezentoval absolutní profesionalitu. V provozu byl Discoland Sylvie 24 hodin denně, 7 dní v týdnu. Sám Jonák nesnášel drogy, nikdy je nebral, a navrch tvrdil, že i když si rád dal panáka, nikdy nebyl opilý.

„Nejdelší večírek trval asi pět dní. Byla doba devadesátek a těma mejdanama se žilo trošku jinak. Neznamenalo to, že by to trvalo dlouho díky nějakým drogám, ale byli jsme mladí a vydrželi jsme toho víc,“ vzpomínal pro Extra.cz DJ Uwa, který v Discolandu působil. „Propíjeli jsme se do střízliva, a tím, jak jsme se propili do střízliva, tak jsme si dali panáka, abychom se z toho dostali, a zase jsme v tom byli.“

Samozřejmě neřest na pozadí čerstvě nabyté svobody hrála hlavní úlohu. Ivan Jonák miloval ženy, Ludviku prakticky pořád podváděl. A ona také nebyla svatá. Mimo jiné dlouhodobě udržovala poměr s Hugerem, ale Jonákovi to nevadilo. „To, že žena spala s milencem, mi nevadilo, dokonce jsem se s ní bavil i o intimních záležitostech jejich vztahu. Já nejsem žárlivý, ale tolerantní člověk.“

Prý byli tak dohodnutí. Na volno. „Věděl jsem o tom,“ říkal Jonák, možná první průkopník polyamorie v české kotlině. Samozřejmě, právě s motivem žárlivosti policisté později také pracovali v rámci šetření vraždy Ludviky Jonákové.

Ale teď jsme v rozkvětu Discolandu, rok 1992 a především 1993, Discoland Sylvie suverénně vládne Praze. A Jonák je jeho králem. Sám o sobě tvrdil, že měl v posteli 2144 žen.

„Striptér Leon mi říká: ‚Ty jsi chodící legenda. Kam přijdu, zjistím, že už jsi tam byl přede mnou,‘“ chlubil se Jonák, jenž svoji zálibu v erotičnu dokázal transformovat až do bizarně poetických rozměrů. O striptérkách v Discolandu píše ve své knize: „Místo křídel roztahovaly své dlouhé nohy, což bylo stejně krásné, jako by roztahovaly andělská křídla.“

Některé detaily si pak až zvráceně užívá: „Když host ozdobil dívku svým spermatem, tato obvykle tancovala dál, jako by si ani nevšimla hustého semene, které po ní stékalo. Naopak často hosta položila a oblečeného pomočila a odběhla se umýt. I když host vypadal, jako by se pomočil sám, nikdo z nich se nikdy nezlobil. Dívky si vymýšlely různá zpestření. Třeba si vsunuly do pochvy před vystoupením blikající plastový prstýnek s diodou. Když se pak svlékla, roztáhla nohy, blikala jí viditelně celá kunda.“

Zajímavý byl i ceník v Discolandu, který by v dnešní době rozhodně neprošel jako diskriminační, citujme dobový tisk, konkrétně Právo: „V suterénu je night club, kde našinec za tři a cizinec za pět stovek může po celou noc sledovat nepřetržitý striptýz zhruba desítky vskutku lepých děv.“ Nemluvíš česky? Máš to o dvě kila dražší!

Do podniku v Libni zavítali úplně všichni, na koho si vzpomenete, samozřejmě včetně velkého Karla Gotta, Petra Jandy, Lucie Bílé, politických elit, ale třeba i slavných amerických Guns N’Roses či ikonických devadesátkových kapel Twenty 4 Seven a 2 Unlimited. Jonák tvrdil, že z Discolandu dostal „Kateřinu Brožovou na DAMU“, což ona vždy razantně odmítala.

V Jonákově podniku si podávaly dveře VIP osobnosti a celebrita se stávala i ze samotného excentrického majitele diskotéky. Miloval novináře a oni jeho. Rád se stylizoval do role mafiána, kterým jak již bylo řečeno dříve, podle svých slov nikdy nebyl. Zahrál si i ve filmech, jeho nejslavnější role byla v Nahotě na prodej, kde ztvárnil… mafiána. „Vít Olmer, režisér tohohle filmu, mi předpověděl osud. Řekl: ‚Tohle je hloupý národ. Když si tě lidé jednou zařadí jako mafiána, tak jím jsi a nemáš možnost se bránit,‘“ vzpomínal na natáčení, kde ztvárnil právě bosse podsvětí. „Tam mi záviděli tehdy všichni herci, jako třeba Slávek Jandák a další. Prý: ‚Jonák je neherec a má víc peněz než my, herci!‘“ smál se Jonák na celé Ambiente.

Mimochodem, u dveří Discolandu Sylvie tehdy stál další „celebritní“ muž, i když v negativním slova smyslu. K ochrance Jonákova podniku patřil pozdější slavný zločinec, tehdy ještě mladíček jménem David Berdych. Poměrně talentovaný judista, který později svět sportu opustil a založil Berdychův gang, nebo se minimálně stal jeho členem.

K tomu se váže další šílená historka, kterou vyprávěl „off record“ Jonák při našem obědě v Ambiente. Nakolik je pravdivá, samozřejmě nevíme. Jako u většiny věcí, co Jonák říkal.

Podle něj to celé bylo nějak takhle: David Berdych se rozhoduje po nějakém čase odejít z Discolandu Sylvie. Na rozloučenou krade z kabátu Jonákovi 700 tisíc korun v hotovosti. Jonák to zjišťuje a šíleně se naštve. „No a co se nestane, dílem náhody potkal jsem Berdycha v Kobylisích, v protisměru,“ vyprávěl nám Jonák. „Jeho auto jsem poznal hned. No a co jinýho jsem měl udělat než do něj čelně nabourat a jít ho zbouchat.“ Jen si to představte – samozřejmě pokud se to vůbec stalo. Devadesátky v nejryzejší podobě: Jonák svým autem čelně naráží do toho Berdychova. Oběma teče krev a honí se po kobyliských polích… Jonák už jen dodal: „Tak takhle nějak začal Berdychův gang, protože Berdych mi nakonec utekl a přežil.“

1992–1994: DISCOLAND BYZNYS –

SKORO MILION ZA VEČER

Když jsme se Jonáka v roce 2014 ptali, kolik měl ve zlatých časech Discolandu nejvíce na účtu, začal se smát: „To se ptáte jako Valdičák, to vám neřeknu! Ale teď vám klidně všechny trezory otevřu! Vítr, pavučiny…“ Ale pak se přece jen rozmluvil: „Víte, co jsem měl za problém? Já měl tolik peněz, že jsem nevěděl, co s nimi. Jugoslávskému kamarádovi jsem třeba za 140 tisíc korun prodal mercedes, třístovku diesel, ten samý, co jezdí ve filmu Bony a klid.“ Jestli šlo o ten stejný, revoluční mercedes, kterým jezdil v roce 1989, není známo. „Ten kamarád s ním byl v Jugoslávii ve válce, jezdil tam jen v tankových kolonách, a když se vrátil, vypadal ten mercedes hrozně. Hrozně! Tak jsem ho koupil zpátky za 160 tisíc! Jsem sentimentální, píšu verše, mám vztah ke krásným autům – prostě se mi po něm stýskalo.“

A když jsme se Jonáka ptali, zda je pravda, že za večer vydělal i milion korun, odpověděl téměř dotčeně: „Ne! Nikdy jsem nevydělal milion korun. Chybělo mi k tomu dvacet tisíc! Maximum bylo 980 tisíc. A to bylo hrubého!“

Pro představu: 980 tisíc za večer v době, kdy se průměrný plat v Československu pohyboval kolem 4 tisíc korun měsíčně… Není se co divit, že Jonák utrácel naprosto bez zábran. Nejvíce za auta, ženy a samozřejmě za zvířata.

Samice hroznýše královského, krokodýl americký, papoušek ara, tři pitbulteriéři a párek medvědů. To je jen ochutnávka zoo Discolandu Sylvie. Dokud byli medvědi malí, Ivan Jonák je dokonce vodil na řetězu na procházku. Občas mu ale prý medvídek utekl…

Jednou se tak dle Jonáka stalo kdysi na Mikuláše. V parku medvěd porazil starou paní, která o chvíli později policistům tvrdila, že ji napadl čert. Jindy šelma utekla v Bohnicích blízko místní psychiatrické nemocnice a pán z přilehlé vilky údajně přiběhl do areálu s historkou, kterou by asi zrovna v psychiatrické nemocnici vyprávět neměl: „Já opravdu nejsem blázen, ale před chvílí na mě zvonil medvěd!“ Jonákovo zvíře se totiž opřelo předníma nohama o plot a omylem zazvonilo na nebohého pána. Jak ten dopadl, archivy neuvádějí…

Nezbláznil se z těch milionů Jonák? Bylo o něm známo, že peníze miluje, je dominantní, až chamtivý, ale zároveň dává strašně rád najevo, jak je bohatý. Televizní novináře zval s oblibou dovnitř Discolandu a ukazoval jim na kameru nejmodernější vířivky a VHS přehrávače a další high-tech vymoženosti tehdejší doby, které měl ve svém soukromém apartmánu přímo v podniku.

„Debil se z toho zblázní. Jestli si myslíte, že jsem debil, tak jsem se z toho zbláznil. Zeptejte se mých kamarádů, jestli jsem utrácel za nějaké kraviny. I když jsem měl peníze, koukal jsem, kde je voda za tři koruny a kde za deset,“ tvrdil nám při jídle v Ambiente Brasileiro.

„Vždyť jste měl medvěda…“ oponovali jsme mu.

„Medvěd je všežravec, žere zbytky. To jsem si fakt nežil nad poměry,“ tvrdil a popisoval, proč ho tohle zvíře fascinuje: „Medvěd, to je kult. U nás je má hrozně málo lidí. Je to strašně úžasné zvíře. Někteří vědci seriózně tvrdili, že medvěd je prapředkem člověka, což tedy později vyvrátili. Medvěd je nejchytřejší zvíře na světě. Protože žije samostatně a musí se sám uživit v přírodě.“

Discoland se ocitá na ekonomickém vrcholu. A samozřejmě kolem něj začíná velká mamonářská hra. Hlavně kvůli tomu, že mezi partnery to skřípe. Jonák Hugerovi dlouhodobě nevěří, což je vzájemné. A v létě 1993 navíc eskaluje napětí u Jonákových doma. Ludvika se podle svých slov manžela více a více bála. „Byl to blázen, který patří do psychiatrické léčebny,“ vypovídal později u soudu Aleš Velek, který pracoval jako zásobovač diskotéky.

Navíc kromě sexuálního poměru s Hugerem udržovala Jonáková vztah i s vyhazovačem v Discolandu Tomášem Wühterlem. A s ním překročila Rubikon. Jak? Utekla od Jonáka. A to co „nejtajněji“, aby vůbec nevěděl, kde je. S Wühterlem se odstěhovala v létě roku 1993 na osudové sídliště Petrovice. Periferii přiléhající k Jižnímu Městu, největšímu sídlišti v Praze. Chtěla žít normální život a otevřela si stánek se zeleninou. „Řekla nám, že Discoland brzy zavře,“ vyprávěl zmiňovaný zásobovač Velek.

Jonák si ale najal bezpečnostní agenturu a ztracenou manželku vypátral. Nejvíce ho prý štvalo, že neví, kde má svoje dcery. Že mu je Ludvika odvezla, ukradla. Jeho milované holčičky. Především kvůli tomu (kromě finančního aspektu) byl vzteklý, až nepříčetný. Že by další motiv pro vražednou agresi?

Začíná drsný boj o Discoland, který si chce pro sebe stále více uzurpovat i Huger. Soudní spis celého případu je plný výhružek, směnek a různorodých útoků a má tisíce stránek. Základem byla ale zmiňovaná hra čísel: 40 – 30 – 30 procent. Ruská ruleta. Kdo umře, prohraje.

KRITICKÝ ROK 1994:

POČÁTEK KONCE DISCOLANDU

Když by teoreticky zemřela Jonáková (na kterou byl i Discoland napsán), spadlo by jejích 30 procent do rukou jejího manžela (nebyli rozvedení). Když by zemřel Jonák, majoritním vlastníkem by se stala Ludvika. „Krvavý boj o Discoland začala moje manželka,“ tvrdil nám onoho nekonečného odpoledne v Ambiente Brasileiro a usrkával poctivou brazilskou kávu. „Tak to je, ale já se na ni už dnes nezlobím.“

Navenek ale v kritickém roce 1994 působí Discoland Sylvie pořád jako stroboskopický ráj na Zemi. Minimálně se o to snaží. Jonák třeba slavně projíždí s nahými holkami v kabriu mercedesu po Václavském náměstí a vzniká ikonický snímek shrnující devadesátky v Československu, potažmo v Česku. Extravagantní Jonák tehdy šokoval.

Přitom to byl jen geniální marketingový trik, o kterém si povídala celá Praha. Samozřejmě o Discolandu se hodně psalo, na povrch už vybublávaly spory – ať už s Hugerem, nebo manželkou. Jonák tak roztříštil mediální pozornost mercedesem. „Lidé jsou pitomci, líní myslet. Musíte jim myšlenky implantovat do mozku. Často je pak přijmou za své. Musel jsem se tedy zviditelnit,“ vysvětloval později Jonák svoji nahou jízdu. „Když jsem se projel s nahejma holkama, který rozdávaly letáky po Praze, tak šly tržby nahoru ze sto padesáti na tři sta až pět set tisíc za den. Vydrželo to celý týden. Tak proč bych ze sebe nedělal šaška?“

Co se týče žen, sám Jonák nezahálel, postupně zaujal především dvěma svéráznými milenkami, kterým se ve tvářích i přes zjevné mládí zrcadlil těžký osud. Dával jim bizarní přezdívky. Jahůdka. Plamínek. Což vysvětloval po „jonákovsku“: „Bude se vám to zdát divné, ale jsem romanticky a poeticky založený člověk. Jahůdka měla rty, které když jsem líbal, jako bych jedl jahody utržené v létě. A proč Plamínek? Jednou se mi svěřila, že měla bohatý sexuální život. Prý někde zapalovala seníky a u toho masturbovala. Přišlo mi to legrační.“

Jenže podle soudu to byl Jonák, kdo nechal zavraždit svoji manželku. Kvůli bojům o Discoland. Kvůli mamonu. Kvůli vidině zisku majority podniku. Najal si na to tři muže pochybných zabijáckých kvalit, podle soudu přes kamaráda taxikáře Tomáše Jeřábka (a další propletenec lidí z galerky).

1994–2001: SMRT LUDVIKY

A NEKONEČNÝ SOUDNÍ PROCES

2014: KONEČNĚ SVOBODA.

NA SPOLEČENSKÉM DNĚ

Table of Contents

OBSAH

PŘEDMLUVA: DO HLOUBI NAŠICH ZAKÁZANÝCH PUDŮ

IVAN JONÁK: NESL JSTE SI NĚKDY V KAPSE JAZYK?