ČTYŘI SCHODY K BOHATSTVÍ

Josef Klíma

Copyright © Josef Klíma, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0124-5

Obsah

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA 1.

KAPITOLA 2.

KAPITOLA 3.

KAPITOLA 4.

KAPITOLA 5.

KAPITOLA 6.

KAPITOLA 7.

ČÁST DRUHÁ

KAPITOLA 8.

KAPITOLA 9.

KAPITOLA 10.

KAPITOLA 11.

KAPITOLA 12.

KAPITOLA 13.

KAPITOLA 14.

KAPITOLA 15.

ČÁST TŘETÍ

KAPITOLA 16.

KAPITOLA 17.

KAPITOLA 18.

KAPITOLA 19.

KAPITOLA 20.

KAPITOLA 21.

KAPITOLA 22.

ČÁST ČTVRTÁ

KAPITOLA 23.

KAPITOLA 24.

KAPITOLA 25.

KAPITOLA 26.

KAPITOLA 27.

KAPITOLA 28.

KAPITOLA 29.

KAPITOLA 30.

KAPITOLA 31.

KAPITOLA 32.

PODĚKOVÁNÍ

ČÁST PRVNÍ

Možná se dostaneš do nebe

o půl hodiny dřív,

než se ďábel dozví,

že už jsi mrtvý.

Irské přísloví

KAPITOLA 1.

Jeden pacient mi řekl, že umím vnímat lidské tělo mimosmyslově. Proto jsem prý lepší než jiní fyzioterapeuti.

Nevím, jestli měl pravdu. Jestli dovedu dopředu i vycítit některý důležitý události. Ale tu noc jsem spala jako dudek. Vůbec jsem netušila, že se Pavel chystá k největší bláznivině svýho divokýho života, dokud mě nevzbudil mobil.

Na WhatsAppu svítila Pavlova tvář. Podle hry světel v pozadí a podle kombinézy, kterou měl na sobě, jsem pochopila, že jde o něco s auťákama. Občas jezdíval na autodromu i v noci.

„Proboha, Pavlí, co se děje? Jsou čtyři ráno,“ zaskuhrala jsem do mobilu.

„Můžeš hádat třikrát,“ řekl a odklonil mobil, abych viděla, co se děje kolem něj. Teprve teď jsem viděla dva luxusní sportovní vozy. Bugina Veyron za šedesát mega, o kterou v poslední době pečoval jak o malý dítě, se za ním nadýmala se svými předními podběhy a čumákem jako nějaká pyšná modrá žába, žlutý Lambo se cudně drželo v pozadí. Franta s Dominikem se rovněž v kombinézách starali o to, aby oba vozy byly v nejlepší kondici. To mě trklo. Dokonce mě to donutilo, abych se na posteli posadila.

„Snad se nechystáš udělat tu kravinu!“

Jen se zasmál. Vždycky jsem milovala, jak se dovede smát celým obličejem. Jak se mu vrásky nakrabatí od zdola, od dokořán roztažených úst až po koutky očí a čelo.

„Jaká kravina? Víš, že se na to těším už dlouho…“

„Kdybys mi to řekl…“

„… tak bys mi to zase rozmlouvala. Jako posledně,“ přerušil mě.

„To si piš. Nejsi přece dítě. Víš, že v takový rychlosti stačí maličkost. Detail.“

„Právě proto jsem to držel v tajnosti,“ pokýval hlavou. „A taky pochopitelně, aby se mi do toho nepletli německý policajti.“

„Já tě udám! Hned teď! A oni ti to včas zatrhnou!“

Nepolekalo ho to. Pobavilo. „Ale já jsem na úseku, kde Němci nemají rychlostní omezení. Neboj, mám to všechno jištěný. Doprovodnej vůz už vyrazil, aby prozkoumal trasu. Takže… zejtra to zapijem…“

Nervózně se rozhlédl, jestli už mechanici dokončili přípravy. Viděla jsem, že ho nepřemluvím. Zkusila jsem to prosebně.

„Pavlí, prosím. Nemůžeš si dokázat ňák jinak, že ho nemáš malýho? Nějak – bezpečnějš?“

Rozchechtal se naplno. Dominik mezitím otevřel u Buginy dvířka u řidiče, Pavel se otočil, zaznamenal to a já pochopila, že náš hovor je u konce.

„Ty mě vždycky dovedeš potěšit. Ale já tě taky jednou potěším. Uvidíš.“

Poslal mi vzduchem pusu, narazil si helmu se sluchátky a nasednul.

Netušila jsem, že ho vidím živýho naposled. Nějaká kontrolka v mozku nebo spíš v srdci se mi ale rozsvítila, protože ať jsem se snažila usnout sebevíc, už to nešlo.

–––––––

Polekala jsem se, když se mobil zase rozezněl. Ale byla to jen Irena.

„Promiň, Marti, jestli tě budím,“ hekala. „Nemohla bys přijet? Šla jsem se vyčurat a nějak jsem klopýtla. Nemůžu se vůbec zvednout.“

Byla jsem u ní za půl hodiny. Z Dejvic do Průhonic to touhle dobou netrvá zase tak dlouho. Nejvíc jsem se bála, že se nedostanu dovnitř. Irenka si kdysi jako jedna z prvních miliardářských manželek pořídila kovové stahovací rolety, které dokázaly proměnit během několika vteřin barák v nedobytnou tvrz. Pamatuju si, jak jsme jednou seděli na terase ještě s jejím manželem Radimem a dalšími, když se najednou rolety v celém domě začaly automaticky stahovat.

„Ježíšmarjá, já mám mobil s aplikací uvnitř,“ vykřikl hystericky Radim a vrhnul se – jako se vrhá losos proti proudu – rovnou pod tu klesající gilotinu. Chvilku to vypadalo, že ho roleta přešmikne vejpůl, ale odkutálel se do obýváku právě včas.

Teď byly ale rolety naštěstí vytažený, Irena se doslova připlazila až k balkonovým dveřím otevřeným na ventilačku a prostrčila mi klíče. Rarášek, malá chlupatá příšerka asi za sto litrů, mezitím skulil svoje překrmený břicho z gauče, přivalil se ke dveřím a pisklavým ňafáním se mě snažil přesvědčit, že je pes, a ne komická figurka z animovaný pohádky.

Už když jsem vstoupila, bylo jasný, že Irenka zase popíjela. Krhavý oči, málem jsem zakopla o převrhnutou láhev od červenýho, kterou zřejmě shodila z konferenčního stolku. Perskej koberec, kterej si nechala poslat kurýrem z jordánský Petry a byla na něj patřičně hrdá, tak vyfasoval další nečekanej ornament. Televize nad nevkusným krbem, jaký se dělaly v devadesátkách a hrály si na šlechtický sídlo, jela zrovna jeden z těch pořadů, kde se moderátoři snaží divákům vnutit dojem, že nic není taková zábava jako vstávat a snídat v pět.

Opatrně jsem Irenu ohledala, zjistila jsem, že má bloknutou plotýnku. Stáhla jsem jí župan a začala jsem ji opatrně rozhýbávat. Musela jsem trochu zatajit dech, abych se nepoblila hned po ránu z té směsice cigaretového kouře, chlastu a potu. Ale na to jsem jako fyzioterapeutka už zvyklá.

„Jak jsem se zvedla, píchlo mě zase v těch zádech a už jsem byla na zemi. Ještě že po tom posledním kolapsu mám už pořád po ruce mobil a klíče,“ drmolila Irena. „Kdybych tu aspoň nebyla furt sama! Zuzka študuje v Londýně a Rarášek mi nepomůže. Viď, bobánku.“

Chtěla se otočit na pejska, ale bolest jí v tom zabránila. „Ty jsi jedinej, kdo mi zbyl, když mě všichni o všechno připravili.“

„Tak špatně na tom zase nejsi, Irenko,“ uklidňovala jsem ji, zatímco bolestí hekala pod mýma rukama. „Radim ti nechal barák, slušnej nájem z těch bytů, co máte…“

„Kdybych ale nebyla za tím Boudou z televize, skončila bych jako žebrák!“ přerušila mě zlostně. Michal Bouda byl novinář, který mlsal korupční kauzy se stejnou chutí jako Irenin Rarášek speciální granule.

„Tys byla za Boudou?“

„Jo. Hned, jak mi Radim oznámil, že se sem přestěhuje s tou svojí blonďatou čúzou. Že prej mi ten pětipokojovej kvartýr na Letný stačí. Chápeš to? Ze zámku rovnou do špeluňky? Tak jsem tomu novináři řekla, že mu kliďánko vysypu na kameru všechny Radimovy podvody, co provedl a provádí.“

„A vysypala?“

„Měla jsi vidět, jak Radimek vyměkl, když jsem mu to řekla. Proč myslíš, že mi tenhle barák nakonec nechal… Auu…“

Na okamžik jsem zbystřila. Zaslechla jsem, že v televizi padlo jméno Pavel Wolf.

„Máš tu někde ovladač na televizi?“

„Jistě. Ovladač je na stole,“ kývla Irena ke stolku, kde ovladače bojovaly o místo s rozpitou sklenkou, rozsypanými křupkami a plným popelníkem.

Vzala jsem ovladač a zesílila zvuk. Moderátorka ranních zpráv se tvářila smutně.

„… jak už jsme se zmínili na začátku naší ranní zpravodajské relace, dnes v časných ranních hodinách zahynul při dopravní nehodě na německé dálnici poblíž Hannoveru známý miliardář Pavel Wolf.“ Vzápětí se objevily noční záběry z místa nehody. Převrácené a zdeformované auto, sanitky, policejní vozy, spousta stroboskopicky blikajících majáčků. „Zatím není zřejmé, co se stalo, ale podle našich informací došlo k nehodě při utajeném pokusu Pavla Wolfa překonat rychlostní světový rekord na otevřené silnici. Německou dálnici zvolil proto, že tu jsou dlouhé úseky, kde není omezená rychlost, a časnou ranní hodinu proto, že v tuto dobu bývá nejmenší provoz…“

Slzy mi vhrkly do očí, aniž bych to mohla zastavit. Irena také ztuhla.

„To je vůl, ten Pavel. Já věděla, že si s těma auťákama moc zahrává.“ Smutek jí ale nebránil vrátit se obloukem k jejímu neštěstí. „Taky pěknej kurevník. Jako Radimek. Jen na rozdíl od něj aspoň neopustil rodinu…“

Snažila jsem se zastavit pláč, ale nešlo to. Slzy začaly kapat přímo na nahá záda Ireny. Ta to hned spokojeně okomentovala.

„To je nějaká nová emulze, zlatíčko? Pěkně hřeje…“

–––––––

Cestou na kliniku už se mobil přímo vařil. Všichni si volali.

„… já nevím žádný podrobnosti. Ty jo?“

Václav Klevis zřejmě taky jel zrovna v autě. Předpokládala jsem, že v tom svým obrovským Range Roveru. „Já taky ne. Volal jsem Dominikovi, ale je nedostupnej. Strašný, co?“

„Strašný.“

Klevis ale zjevně myslel něco jiného, než je smrt kamaráda. „Kolikrát jsem mu připomínal, ať neriskuje. Že už nejde o něj, ale o celý impérium, který řídí. Kdo to teď vezme do ruky? Pavel byl mozek. A motor zároveň. Bez něj to celý půjde cugrunt.“

Mezitím se mi už na mobilu objevil další volající.

„Promiň. Volá mi pan doktor. Třeba ví něco víc,“ ukončila jsem rozhovor s Klevisem.

„Mluvila jste se starým Wolfem? Ví něco?“ vypálil na mě rovnou Tomáš Skála, Pavlův dvorní právník.

„Já s ním cvičím vždycky ve středu. Ale pochybuju, že bude chtít, abych přišla. Budou teď asi řešit úplně jiný věci než jeho neuropatický nohy. Vy už jste zjistil, pane doktore, jak se to stalo?“

„Mluvil jsem s Frantou. S tím jeho vrchním automechanikem. Ale taky nic dohromady nevědí. Jel za ním a najednou se od předního kola zakouřilo. A ta Pavlova bugina šla rovnou do kotrmelců. Pavel jel v tý době tři sta osmdesát šest.“

„To je šílený.“

„Šílený, ale pořád ne na doraz. Rekord je 417 kilometrů. No nic. Volá mi Iva. Třeba jí jako manželce policajti něco řekli. Ještě se ozvu.“

Před klinikou jsem si nasadila černý brýle. Nemusel každej hned vidět, jak červený mám oči. Už když jsem zabočila do chodby k oddělení, uviděla jsem před vyšetřovnou tu spoustu pacientů, který tam na mě čekali. Jeden z nich, starší pán ohnutej jak paragraf, se zrovna dohadoval se sestrou.

„Paní Majerová vás nemůže přijmout, když nejste objednaný. Už jsem vám to řekla jednou.“

„Ale já ji potřebuju opravdu nutně. Jinak ochrnu,“ snažil se v ní marně probudit soucit.

„Tak se obraťte na ambulanci. Dole v přízemí.“

„Tam mi nepomůžou. Jedině paní doktorka Majerová!“

Čekala jsem, jestli ho sestra opraví, že nejsem žádná doktorka, protože medicínu jsem nedodělala. Zachovala si ale neústupnou, ledovou tvář.

„Znovu vám opakuju, vezme vás, až se objednáte.“

Najednou jsem pochopila, že tam nemůžu jít. Alespoň dneska ne. Otočila jsem se a vyrazila zpět k východu.

Pan profesor Svoboda stál u výtahu. Jeho úsměv jsem milovala hned po tom Pavlovém. Nesmál se tak naplno, jen hřejivě roztáhl rty. Ale vždycky mě to uklidňovalo.

„Zdravím, Martinko. To je dost. Už tam máte tlačenici.“

„Promiňte, pane profesore. Ale já dneska prostě… prostě nemůžu,“ vykoktala jsem a rychle vykročila chodbou, aby neviděl slzy, které se mi už zase tlačily do očí.

Doma bylo horko a vydýcháno, jak slunce celé dopoledne pražilo do nezatažených oken. Otevřela jsem je dokořán bez ohledu na to, že dovnitř vnikl hluk až z Evropské. Svlékla jsem se a na okamžik jsem v koupelně pohlédla do zrcadla. Ještě včera večer jsem tam viděla na kluka ostříhanou pětapadesátku s docela slušným, pevným tělem na svůj věk. Ani gram botoxu ve tvářích, ale ani žádné viditelné vrásky. A prsa? Vzpomněla jsem si na oblíbenej vtip Irenky: „Holce v šestnácti se neudrží pod kozama ani tužka. Ženský ve třiceti už i pero. A nám, dámy, přímo mobil. Proto jsme vynalezly plastickou chirurgii.“

Na mobil to ještě u mě nebylo. Ale ani na tu padesátku ze včerejšího večera. Oči mi opuchly jak včelaři, co udělal chybu, všechno povadlo a zvrásnělo. Prostě na mě najednou ze zrcadla koukala stará, nešťastná bába.

Natáhla jsem si domácí tepláky, nalila jsem si červené, stulila jsem pod sebe na sedačce nohy a přemýšlela, kdy jsem se vlastně s Pavlem setkala poprvé.

KAPITOLA 2.

Hospoda tenkrát koncem osmdesátek minulýho století hučela jak papiňák, přestože kapela teprve vybalovala nástroje a Radek dolaďoval aparaturu. Byl tak splavenej, že jsem se bála, aby se nezhroutil z dehydratace. Podala jsem mu pivo, aby si loknul.

„Teď mi to nedávej, Marti. Musím dodělat bedny,“ zavrčel. Překonala jsem chuť mu něco říct, líbla jsem ho na tvář a otočila jsem se zpátky do sálu. Chodili jsme spolu už rok a znala jsem ty jeho hysterický stavy, když měl dojem, že se toho na něj valí moc. Studoval strojárnu a jeho hlavní strašák spočíval v tom, že když neudělá byť jen jedinou zkoušku, vylejou ho a hned po něm hrábnou na dva roky vojáci. Ve zkouškovým období jsme měli utrum i se sexem. Přitom jestli Radek v něčem vynikal, pak právě v tomhle. Jednou se mi přiznal, že když byli na školním výletě v Praze a čekali na tramvaj – to mu bylo asi dvanáct – neodolal a přejížděl nataženou rukou po tělech cestujících, který viseli jako hrozny na otevřenejch tramvajovejch dveřích. Měl erekci jen z pomyšlení, že v tý lidský mase si aspoň jednou sáhnul na nějaký ženský ňadro. Jeho sexuální apetit vůbec nepasoval k rodině, která v Uherským Brodě poctivě chodila neděli co neděli do kostela bez ohledu na to, že si tím zhoršuje kádrovej profil, a tudíž pro ni bylo smilstvo jeden z těžkejch hříchů.

Mladík, který se mu připletl do cesty teď, když se Radek plahočil na pódium s další reprobednou, to ale schytal naplno.

„Musíš se tu motat, kurva?“ vyjel na něj Radek.

„Sorry. Potřebuju se dostat za Dannym,“ kývnul mladík ke zpěvákovi Dannymu, který zrovna omotával kabelem od mikrofonu stojánek, jak se to tehdy v osmdesátkách dělalo. Na sobě ještě starý tričko DANNY AND THE SPOTS, než je komunisti donutili přejmenovat se po česku, jinak si ani nevrznou. Nakonec z toho byla ještě větší sranda, když překladem vznikly DANNYHO FLEKY.

„To by chtěl kdekdo,“ rozhodl se Radek, že mladíkovi ukáže, kdo je tu důležitej. „Ale Danny před koncertem fandy nepřijímá.“

Na mladíka to moc nezapůsobilo. „Ty víš hovno, proč za ním jdu. Tak uhni.“

Chtěl projít, ale Radek ho odstrčil, postavil se mu do cesty.

„Ani náhodou. Něco jsem snad řekl, ne?“

Jak se začali strkat, upoutali pozornost Dannyho. Přistoupil k nim, roztrhl je od sebe.

„No tak, Ráďo. Pavel je oukej.“

Pokynul Pavlovi, aby šel za ním do zákulisí. Radkovi to nedalo, nenápadně se přiblížil ke dveřím, aby nahlédl do chodbičky. Pavel s Dannym si vyměňovali u záchodků peníze. Danny platil v korunách, Pavel mu dával marky. Pak si spokojeně plácli.

„Díky,“ odhrnul si Danny zpocené vlasy z čela.

„Za co? Oba jsme spokojený.“

„Za ten kurz.“

„To bych ti taky měl poděkovat,“ zasmál se Pavel. „Za tu muziku. Měj se.“

Znovu si tleskli o sebe dlaněmi a Pavel vykročil chodbičkou do sálu. Radek mu ale zastoupil cestu.

„Měl jsi rovnou říct, že jsi vekslák,“ vyslovil poslední slovo dostatečně pohrdavě.

To už Pavla naštvalo. „Hleď si svýho, jo? Támhle na tebe mávaj kámošky bedny.“

Radek bojovně postoupil proti němu. „Co tím chceš říct?“

„Že každej holt máme na něco jinýho…“

Neviděla jsem, jak moc do něj Radek strčil. Bavila jsem se s holkama od kluků z kapely. Všechno jsem vnímala tak nějak periferně. I tu jejich konverzaci. Otočit hlavu mě donutilo až rachocení stolu a naříkání Pavla, který pod ním zůstal ležet.

„Co tě to popadlo, idiote?“ nadával Radkovi. Ten ale se spokojeným úsměvem nakročil zpět ke scéně. Protáhla jsem se hloučkem, který se začal kolem ležícího Pavla shromažďovat, a sklonila jsem se k němu.

„Kde tě to bolí?“

„Tady! Od malička tady!“ ukazoval vztekle na záda a zároveň hekal bolestí, jak si při tom kroutil ruku. Začala jsem ho opatrně ohledávat.

„To máš od narození?“

„Ne. Rozsekal jsem se jako kluk na kole. Auuu!“

„Otoč se. Tak. Teď to zabolí, ale mělo by to pomoct. Jestli ne, nemůžu za to. Všechno nás na zdrávce ještě neučili.“

Udělala jsem s Pavlem zvláštní pohyb, který nás učil pan profesor Svoboda. Pavel zaúpěl, ale bylo na něm vidět, že cvik mu pomohl. Pomalu se zvedl, narovnal se, začal se protahovat.

„No ne! Tys mi fakt pomohla!“ A než jsem se nadála, vlepil mi pusu na tvář.

Cítila jsem, jak rudnu, a rychle jsem mrkla očkem po Radkovi. Naštěstí si zrovna objednával u výčepu pivo. „To nic,“ koktala jsem. „Nejspíš máš spondylolistézu.“

„Spondy… co?“

„Spondylolistéza.“

Trochu se vyděsil. „To je vážný?“

„Neboj. Neochrneš. Jen se to blbě vrací. Prostě ti sklouzává po tom úrazu bederní obratel. Nejspíš pátej. Musí se to vždycky narovnat.“

Zase se rozzářil. Měl krásný modrý oči jak ten lump Henry Fonda v Tenkrát na Západě. „Každopádně díky. Jak se jme-
nuješ?“

„Martina.“

„Já jsem Pavel. A abys věděla, že umím bejt vděčnej…“

Sáhl do kapsy, vylovil tenkou ruličku západoněmeckých marek, odloupl z ní dvě padesátky a podával mi je. Zaskočilo mě to.

„To ne. To nemůžu… Prostě jsem ti pomohla… Jako kaž-
dýmu jinýmu…“

Nevšimli jsme si, že se mezitím přitočil s půllitrem i Radek. Hrábl hbitě po bankovkách, strčil si je do kapsy.

„Díky.“

„Co se do toho sereš? Nebejt tebe, mohlo bejt všechno v cajku,“ vyjel po něm okamžitě Pavel.

Radek se ale jen s úsměvem kroutil, kýval hlavou ke mně.

„Zeptej se jí!“

Pavel se otočil zaskočeně ke mně. Stejně jako úsměv mě okouzlily i jeho oči. Smaragdově modrý jako voda v lomu Amerika, kam jsme se občas jezdili s Radkem koupat na nudu.

„Ty s ním chodíš?“

Přikývla jsem. Nijak pyšně. Pavel pokýval hlavou a napřáhl ruku ke stisku Radkovi. „No nic. Já jsem Pavel. Wolf.“

Radek ji stiskl a cosi nesrozumitelně zahučel. Věděla jsem proč.

„Co jsi říkal?“ naklonil k němu Pavel hlavu, jako by špatně slyšel. Blonďatý vlasy mu přitom pohladily límec džínsový bundy.

„Radek. Kulička,“ řekl neochotně Radek. Teď už srozumitelně.

Pavel vykulil oči, chvilku jsem se bála, že se začne smát, tak jako řada lidí před ním. Smích ale zadržel, jen si lehce bodnul.

„No, kámo, s některejma jménama je zatraceně těžký udělat kariéru.“

Takhle jsme se s Pavlem seznámili. I Radek musel uznat, že se zmýlil. Pavel nebyl žádnej vekslák. Jen měl kliku, že jeho táta měl luxusní flek na pézetce v Londýně. A mít legální přístup k valutám, to bylo tenkrát terno.

–––––––

Večer byl super, jako každou sobotu v těch letech, kdy kapely objížděly hospody po celým kraji a davy fanoušků s nimi. Danny jako jeden z mála tehdejších bigbíťáků vládl plynulou angličtinou a jeho rokenroly i líný jižanský blues nás dokázaly pořádně rozparádit.

Radkovi to ale nedalo, aby se přece jen o pauze v tlačenici u výčepu do Pavla zase nenavez.

„Takže tvůj fotřík je kovanej bolševik.“

Pavel viděl, že je nalitej, rozhodl se překlenout hrozící konflikt s velkorysostí medvěda. „Blázníš? Copak v týhle zemi ještě tý pohádce o komunismu někdo věří? Dovedl se votáčet, tak má teď dobrej vejvar. A já pohodovej život. Naši v hajzlu a babička už blbě slyší…“

Všichni kolem se zasmáli, protože bylo jasný, co naznačuje, dokonce i Radek se pousmál. Zato se do hovoru útočně vložil další kluk, kterej naslouchal do tý doby tiše.

„Říkáš, že se dovedl votáčet. Ale ve skutečnosti se jen horlivě podílí na tomhle zločinným režimu. To pro mě není nic, na co bys měl bejt hrdej.“

Oči mu hořely svatým zanícením, na okamžik mi připomínal Savonarolu, o kterým jsem zrovna četla jednu historickou knížku.

Radek si asi vzpomněl, že má v kapse Pavlovy marky, protože zničehonic otočil a začal mladíka odstrkovat pupkem.

„Hele, neser se do nás, jo?“

Tentokrát se naopak Pavel snažil zklidnit Radka.

„Počkej, Ráďo. Každej má právo na názor.“

„Třeba je to estébák. Chce nás vyprovokovat!“ tlačil se dál Radek přes Pavla k mladíkovi. K tomu se otočil Pavel. Smířlivě.

„Já tě chápu. I mě komančové serou. Ale fotřík je ekonom, kterej by byl v tom Londýně i za jinýho režimu.“

„Akorát by nemusel bejt estébák,“ zůstal mladík nesmlouvavej.

„Táta? Ten je moc vysoko, než aby ho lanařili jako ňákýho blbýho udavače.“

„To si řeknem, až tenhle režim padne,“ řekl Savonarola tak mnohovýznamně, jako kdyby viděl Amíkům až do kuchyně. Všichni se rozchechtali, Pavel ho přátelsky poplácal po ramenou.

„Teď zase jinou. Třeba vo Karkulce, jo?“

Mladík zrudnul, snažil se zachránit reputaci.

„Vy víte svý, já taky. Do roka pudou komanči vod válu. A veksláci taky.“

Čekala jsem, že i Pavel už tentokrát vybuchne. Zase ale zachoval klid.

„Já ale neveksluju. Nepotřebuju to. Jsem na vejšce. Když mám někoho rád, rád mu pomůžu. Špičkovou aparaturu jinak než zvenku neseženeš…“ kývl k pódiu, kde se Danny připravoval k další sérii. Pak mu na tváři zahrál škodolibý úsměv. „Mimochodem – když to bereš tak striktně: Ty sám vlastně taky kolaboruješ s režimem. Zaslechl jsem u výčepu, že študuješ práva. Já se flákám na stavárně. Kdežto práva – to už z tebe bude prodloužená ruka strany.“

Mladík zrudl, z tváří mu vylezly pihy. Měly teď stejnou barvu jako jeho neposedná kštice.

„Jenže já študuju doma, protože mě na vysokou nevzali z kádrovejch důvodů. Bytová univerzita. Právě proto, abych to jednou mohl tý straně a takovejm jako ty nandat.“

Nevím, jak by to dopadlo, kdyby Danny zrovna v tu chvíli nepohladil tu svou kvílivou kytaru a nespustil jeden z nesmrtelnejch hitů Erica Claptona In a white Room. Takhle jsme se seznámili s Václavem Klevisem.

–––––––

V té době se můj život lámal jak ledová kra. Záleželo na tom, na jaký půlce zůstanu a která mi naopak ujede neznámo kam. Šlo o přijímačky na medicínu. V té době se doktorem chtěl stát každej, kdo měl IQ vyšší než řidič tramvaje, a přitom netoužil po kariéře přes stranickou knížku. Vyznamenání ze zdrávky ale v týhle tlačenici mezi vyvolený nestačilo. Zvlášť když se tehdy hrálo na takzvanej třídní původ. A ten znamenal pro přijímací komisi víc než známky, víc než píle a daleko víc než talent.

Já na tom po téhle stránce moc dobře nebyla. Děda měl hospodu, a už to ho řadilo do kategorie třídního nepřítele. Tátu vyhodili ze Supraphonu po osmašedesátým, protože odmítl schvalovat ruskou invazi do Československa. Takže po kariéře řadovýho produkčního mu zbyla jen slušná sbírka gramofonových desek a mně další kádrovej škraloup. Skončil jako noční vrátnej v michelský plynárně. Chudej, ale nezlomenej. Vstával obvykle, když jsem se vracela po obědě ze školy domů, a věnoval mi celý odpoledne. Vodil mě po Praze a vykládal mi všechny ty magický příběhy tohohle starýho města, učil mě milovat muziku, když bylo ošklivo, a pouštěli jsme si desky.

Zlomila ho až havárka, ke který v noci v plynárně došlo. Zabil ho plyn. S mámou jsme si pak nadělily k Vánocům elektrickej sporák i troubu. Prohlásila, že plyn si už u nás doma nikdo nepustí. Přestože byl levnější.

Neměla jsem moc dobrý vyhlídky, že by ze mě byla jednou lékařka. Jako první si všiml mé zamlklosti profesor Svoboda. Mezi fyzioterapeutama už tehdy špička a na zdrávce, kde nám dával lekce, hotovej pánbů. Mých schopností si všiml už v pololetí.

„Je vám něco, Martino?“ zastavil mě po hodině na chodbě kliniky.

„Ale nic. Jen se na tu medicínu asi nedostanu,“ povzdechla jsem si.

„Proč ne? Vy tam patříte už teď. A to ani nemáte po maturitě.“

„Jenže mi naznačili, že s mým původem nemám šanci. I kdybych udělala přijímačky nejlíp ze všech. Děda měl holt pět zaměstnanců, než mu tu hospodu sebrali. Takže klasickej kapitalista,“ hořce jsem se ušklíbla.

„To není možné. Pacienty přece neléčí třídní původ. Nebojte se, já si s nimi promluvím. Mám tam nějaké páky.“ Pak se obezřetně rozhlédl a ztišil hlas. „I kdyby vás nevzali, dělám kurzy doma. Jen pro pár opravdu talentovaných, kteří jsou na tom s třídním původem jako vy.“

Před vchodem do kliniky mě málem přejelo auto, jak jsem byla zamyšlená. Okénko u řidiče sjelo a objevila se usměvavá tvář Pavla.

„Co tak sklesle? Jsi marod?“

„Byla jsem tu na cvičení.“

„Jako… nějakej aerobik?“

„Ne. Chodím na zdrávku.“

Pavel se zatvářil překvapeně. „Já myslel, že na medicínu. Vzhledem k tomu, co umíš…“

„Tam mě nikdy nevezmou… Nemám ten správnej dělnickej původ. Ani tlačenku.“

Pavla něco napadlo, ale nechal si to pro sebe. Jen pokrčil rameny. „To je blbý.“

„A co ty tady?“

Usmál se. „Dělám tu ostudu.“ Kývnul k zaparkovaným trabantům a škodovkám. „Panu primáři z chirurgie se nelíbí, když parkuju vedle jeho wartburga. Ale marky holt potřebuje…“

Výmluvně pokrčil rameny a zajel se svým medvědem mezi socialistická auta. Až pak jsem si všimla, že z kliniky mezitím vyšel profesor Svoboda a nasedá do svého trabanta. Jak vyjížděl, zrentgenoval mě pohledem, který nebyl zrovna příjemný.

Když mi přišla z fakulty obálka, že mě berou, myslela jsem si, že radostí obejmu celý svět. Máma dojela k babičce do Chuchle pro husu a nutila mě, abych ji odnesla Svobodovi. Naštěstí jsem se tomu trapasu jak z filmů s Vlastou Burianem ubránila, ale bonboniéru a láhev tehdy luxusního gruzínského koňaku jsem panu profesorovi na kliniku přece jen odnesla.

„To jste vy?“ zatvářil se provinile, když jsem zaťukala na dveře jeho pracovny. „Je mi líto, že to nevyšlo. Dělal jsem, co jsem mohl. Ale moje nabídka na ten soukromý kurz samozřejmě platí.“

„Ale oni mě přijali, pane profesore! A tady mě máma přemluvila, abych…“ začala jsem rozpačitě tahat z tašky bonboniéru a láhev.

„Ne, děkuju. Já si to opravdu nezasloužím,“ usadil mě rezolutně. Pak přidal i trošičku jedu. „Zřejmě máte silnější tlačenku…“

–––––––

Byla jsem napnutá, jestli Pavel Wolf přijde na další Dannyho koncert, který se konal v Dobřichovicích. Neměla jsem na něj telefon, adresu, nic, abych mu mohla poděkovat. Stará sokolovna, která už přežila generace hasičských a mysliveckých plesů, se celá zatřásla, když sál začal zpívat unisono Smoke on the Water! a z kruhů vytažených ke stropu kapaly kapky, jak se náčiní orosilo potem z rozpařených mladých těl. Zahlédla jsem Klevise s nějakou dlouhovlasou hippičkou v povlávajících batikovaných šatech, ale po Pavlovi jsem se rozhlížela marně.

Objevil se až o přestávce mezi sériemi a mě dalo zatracenou práci, abych se před Radkem přetvařovala, že je mi to lhostejné.

„Napij se,“ podala jsem mu láhev vodky, kterou jsme měli schovanou pod stolem v přísálí.

Výmluvně zakroutil imaginárním volantem. „Někdy jindy. Co slavíte?“ Ale bylo na něm vidět, že moc dobře ví co.

„Martinu vzali na medinu,“ zapálil si Radek a přihnul si sám.

„No né! To si snad i na jazejček dám!“ zahrál Pavel vzorně překvapení a sáhl po láhvi. Loknul si opravdu jen jako komár. „A to sis stěžovala, že nemáš dost silnou tlačenku…“

Usmáli jsme se na sebe až příliš spiklenecky, ale Radek se už naštěstí zase věnoval vodce. Na můj vkus chlastal poslední dobou až moc.

Mezitím se přitočil Klevis. „Příští sobotu na Václaváku demonstrace. Pošlete to dál.“ Zamumlal tiše a odkýbloval se k dalšímu stolu.

„Ty tam půjdeš?“ zeptala jsem se Pavla.

„Zbláznila ses? Já za svobodu demonstrovat nemusím. Já už svobodnej jsem,“ výmluvně zamnul prsty.

„Svoboda nestojí na prašulích,“ zabručel Radek.

„A na čem teda?“ zeptal se Pavel.

„Na spoustě věcí,“ mávl Radek neurčitě rukou. „Jestli můžeš cestovat, kam chceš, jestli můžeš říkat nahlas, co chceš, jestli můžeš dělat to, co si zasloužíš, díky palici. A ne kvůli rudý knížce. To je podle mě svoboda. A neříkej mi, že tohle všechno máš.“

„Mám,“ pokrčil Pavel bezelstně rameny. „Za našima do Londýna můžu kdykoli. A dělám taky jen to, co mě baví.“

„Ty,“ sjel ho Radek skeptickým pohledem.

„Jo.“

„A kolik vás je?“

„No, není nás moc.“

„Tak vo jaký svobodě tu žvaníš, ty vole,“ zakroutil Radek znechuceně hlavou. „Paní Svoboda na rozdíl od paní Justice není slepá. Má v kapse jeden metr pro všechny a zatraceně ostře ho sleduje. Když není pro všechny, prostě není.“

„A vy tam teda půjdete?“ rozhlédl se Pavel po nás po obou. „Na tu demonstraci?“

„Zbláznil ses?“ zasmál se Radek. „Mám se nechat kvůli Svobodě Nesvobodou zabásnout?“

Možná by filozofovali dál, kdyby kapela nezačala další sérii tím božským sestupným sólem, kterým začínají Stairway to Heaven. Radek si loknul ještě jednou z láhve a táhnul mě na parket. Měla jsem co dělat, aby se udržel na nohou.

Prozpěvoval, ještě když jsme opouštěli o dvě hodiny později lokál. Využila jsem toho, abych Pavlovi aspoň tiše za tu medicínu poděkovala. Umlčel mě ukazováčkem položeným na mé rty.

„Hlavně si nemysli, že seš mi ňák zavázaná. Rád pomáhám fajnovejm lidem. Ale před ním ani muk,“ kývnul k Radkovi, který se právě zamotal a porazil s rachotem popelnice před sokolovnou. Což upoutalo pozornost příslušníků SNB, lelkujících v několika autech a kolem nich opodál.

„Proč ne?“ nechápala jsem.

„Má jednu blbou vlastnost. Vlastně dvě. Žárlivost a závist.“

Radek se vyzývavě postavil a začal na esenbáky hrozit prstem. Pavel si toho všiml.

„Vy tu jste vlakem?“ A když jsem přisvědčila, kývnul k bráně areálu. „Tak radši pojeďte se mnou. Ještě by vás sebrali. Mám auto v ulici za rohem.“

Vykročili jsme ulicí. Radek si ale představoval konec noci jinak.

„Kam jdete? Budeme pařit, ne?“

Chytila jsem ho za rukáv a táhla za sebou. Přitom jsem pošilhávala po policejních vozech. Dva příslušníci už vykročili za námi. Všimla jsem si, že Pavla to znepokojilo.

„Bojíš se, že ti dají dejchnout?“

„Horší je, že mám po kapsách tři sta marek a dvě stě dolarů,“ špitnul.

„To je na kriminál, ne?“ vyděsila jsem se.

Pavel mě jen obdařil lítostivým pohledem. I Radek si všiml policistů. Ale zůstal v ráži.

„Víte, proč policajti chodí ve dvou?“ rozkřikl se na plné kolo. „Protože jeden umí číst a…“

Přiložila jsem mu včas dlaň na ústa a donutila zrychlit krok za Pavlem. Ten byl čím dál nervóznější. Pak mě něco napadlo.

„Radši si něco zazpíváme, jo?“ otočila jsem se k Radkovi. A začala jsem zpívat tu nejhnusnější píseň, která mi pila krev už od základky, když jsme se ji povinně učili.

„Sajúz něrušímyj, respublik svabódnych…“

Radkovi to přišlo jako dobrý fór, přidal se s plnou vervou a patosem.

„Splotila navěki Velikaja Rus. Da zdravstvujet sozdannyj volej narodov…“

Příslušníci znejistěli, koukli po sobě, zjevně nevěděli, co dělat. Pavel to pochopil, přidal se. Falešně.

„… jedinyj, mogučij Sovětskij Sojuz!“

Uniformy se zastavily, vyměnily si znovu pohledy. Pak se otočily a vracely se k autu. Až za rohem jsme vyprskli smíchy.

„Vidíš. Jsme si kvit,“ pošeptal mi Pavel.

–––––––

A pak, cestou do Prahy, se stalo něco, na co nikdo z nás nikdy nezapomněl. Jeli jsme nocí, tiše a klidně, jako kdybychom se do ní vpili. Radek na zadním sedadle usnul, ale já byla bdělá. Jako kdybych nic nevypila. Reflektory Pavlova mercedesu vykrajovaly ze tmy cestu, jako by ji před námi teprve někdo narychlo stavěl, motor vrněl jak buddhistický mnich, když dodýchává magickou mantru.

A já najednou ucítila souznění. Tak silné a hluboké, jaké nemůžou vyjádřit žádná slova. Ani kdybychom si řekli s Pavlem tisíc slov, nemohlo by být hlubší.

Pavel začal předjíždět na dlouhém rovném úseku autobus, jen pomalu se šinul před ten velký, naplno rozjetý kolos. A vtom se objevilo v protisměru světlo. V dálce, nijak znepokojivé. Ani Pavel nic nezměnil. Dál seděl nehnutě, kamenně, s rukama na volantu a s nohou na plynu. Světlo se ale začalo přibližovat nesmírně rychle, rychleji, než bych předpokládala. A najednou jsem věděla, že je pozdě na to, abychom se vrátili za ten rozjetý autobus, a pozdě i na to, abychom ho předjeli. Světlo v protisměru se rozdělilo na dvě, obě začala hystericky blikat. Je konec, řeklo mi něco uvnitř.

Přesto jsem najednou byla absolutně klidná. Zmizel čas i prostor, jako bychom se vznášeli v nějaký kosmický lodi vesmírem. Věděla jsem, že umřeme, ale najednou mi to bylo jedno.

Podívala jsem se na Pavla, i jeho tvář byla neskutečně klidná. A oddaná. Osudu, nějaký vnější síle? Těžko říct.

Už to vypadalo na srážku, ale Pavel v poslední chvíli udělal myšku a vklouznul před autobus. Protijedoucí vůz se mihl kolem, tmu proťalo ostré zatroubení.

Jeli jsme dál nepohnutě, jako kdyby se nic dramatického nestalo. Až po chvíli Pavel zastavil u nějaké opuštěné autobusové zastávky na kraji vesnice. Kolem se přehnal se vzteklým troubením autobus a pak všechno ztichlo. I motor auta.

Pavel otevřel dvířka, vystoupil, ve světlech reflektorů bylo vidět, že se trochu zakymácel, jako kdyby se mu motala hlava. Zapálil si, plamínek zapalovače se ani nezachvěl.

Mrkla jsem na zadní sedadlo, Radek dál chrápal. Vystoupila jsem, vytáhla cigaretu, ale mně se ruka třásla, když jsem si ji vkládala do úst. Pavel mi beze slova připálil a tak jsme tam stáli oba pod hvězdným nebem a vyfukovali kouř, dokud mi z očí nevyhrkly slzy. Odhodila jsem cigaretu, objala Pavla jako nějaký záchranný vor, bulila jsem do límce jeho džínové vesty a drmolila jako malá holka.

„Co když jsme mrtví. Určitě jsme mrtví. Řekni: Jsme mrtví?“

Pavel pod náporem mýho těla zacouval až do stínu zastávky, taky upustil cigaretu, dosedl na lavičku, a já obkročmo na něj.

„Nejsme mrtví. Neboj,“ chlácholil mě.

„Jsme. Nemohl jsi to stihnout. To by odporovalo všem… všem fyzikálním zákonům…“ drmolila jsem dál.

Odtáhl si mě, abych viděla, že se usmívá, a přikývnul.

„Odporovalo. Nemohli jsme to stihnout.“

„Takže jsme opravdu mrtví? Povídáme si po smrti?“

Stále na mě hleděl s klidným úsměvem. „Nejsme. Někdo nám daroval jednu vteřinu…“

Podvědomě obrátil oči k nebi. I já zvedla oči k nebesům, kde poblikávaly hvězdy jak dírky v černým božím plášti. Když jsem je vrátila k Pavlovi, už jsem byla daleko klidnější. Byli jsme tvářemi proti sobě tak blízko, že jsem viděla, jak se mu hvězdy zrcadlí v očích.

Líbat jsme se začali hned, vášnivě. Jako lidé, co právě přežili bombardování nebo leteckou katastrofu. Naskočila mi husí kůže, když mi zajel obličejem do výstřihu, sama jsem mu pomáhala, když mi rozepnul džíny a začal mi je stahovat přes boky.

Zarazil nás až Radkův mrzutý hlas. „Kde jste, kurva?“

Na okamžik jsme ztuhli, pak jsem se sesunula z Pavlova klína, natáhla jsem si džíny zpátky a vystoupila jsem z přítmí zastávky. Radkův obličej na mě rozespale mžoural ze staženého zadního okénka.

„Tady. Musela jsem Pavlovi zase srovnat záda…“ kývla jsem do zastávky.

Pavel taky vylezl ven, rozhýbával se namáhavě, předstíral, že má pořád záda zablokovaná. Nasedli jsme zpátky do auta a do Prahy jsme už jeli za zvuku Purplů, které Pavel vytavil naplno. Možná proto, aby umlčel Radka, který pak začal zase vzadu podřimovat.

Mockrát mě napadlo, že když nám někdo tu vteřinu daroval, bude ji chtít jednou zpátky. Aby se čas srovnal.

Tenkrát jsem si říkala, že už ji zpátky dostal. Tím, že nás nenechal dokončit něco… něco, co mohlo úplně změnit naše životy. Ale nebyla to pravda.

KAPITOLA 3.

Styděla jsem se, že jsme Radka podvedli. I když se vlastně nic nestalo. Horší ale bylo, že jsem se zároveň styděla a zároveň mě vzrušovalo, když jsem si vzpomněla, jak jsem ve vteřině zapomněla na všechno a cítila jen Pavla. Všude. Úplně všude. Takže když mi za pár dní zavolal, jestli bych nepřišla k němu domů, bojoval ve mně strach se vzrušením…

Vila Wolfových nepatřila k těm nejluxusnějším na břevnovském kopci, ale i tak budila dostatečný respekt a dojem blahobytu. Na secesních vlysech nad okny se reliéfně vyjímal letopočet 1903, zahradu, utopenou pod vzrostlými kužely jehličnanů, obklopoval plot spletený ze železných secesních ornamentů. Jen zvonek ve sloupku vstupních dveří působil nepatřičně moderně mezi rovněž secesními ornamenty.

Vrátka se automaticky rozklapla okamžitě, jak jsem zazvonila, vstupní dveře do domu už byly pootevřené. Vstoupila jsem do přítmí vstupní haly, takže jsem nejdřív nemohla posoudit, jak je rozlehlá a honosná. Až když se otevřely dveře jedné z místností a vpustily dovnitř široký pruh světla. Zašlé dřevěné ostění, kterým byla hala obklopená, doplňovalo stejně zašlé dřevěné schodiště s ozdobným zábradlím vedoucí do patra. Kdyby jím v tu chvíli sestoupil břichatý továrník nebo ztepilý lajtnant z nějakého prvorepublikového filmu, nijak by mě to nepřekvapilo.

Pruhem světla naopak do haly vešel přízrak. Jinak jsem ani nemohla pojmenovat dívku, jen o málo starší, než jsem byla já. Dlouhé černé vlasy, splývající až na ramena stejně splývavých černých šatů, ostře kontrastovaly s takřka průsvitnou bílou pletí obličeje a nahých paží. Tmavé oči si mě prohlédly zvědavě a štíhlá bílá ruka mi pokynula, abych ji následovala.

„Ty jsi Martina?“ řekla tichým hlasem, tak vysokým, že připomínal pípání nějakého ptáčka. Obličej nevyzařoval vůbec žádné emoce. Jako by byl vytesaný z mramoru. „Já jsem Iva.“

Zavedla mě do obývacího pokoje. Nebyl o nic menší než hala a do krbu, v němž žhnula polena, by se klidně vešlo tele. Ze starých obrazů na stěnách shlíželi zřejmě někdejší majitelé tohoto domu. Vypadali klidně a pyšně. Zřejmě ještě netušili, že je dělnická moc připraví o majetek a možná i o život.

Na rozložité sedačce napůl seděl, napůl ležel mohutný muž, který mi připadal vzhledem k mým osmnáctinám starý, přestože musel sotva překročit padesátku. Domyslela jsem si, že to je Pavlův otec. Tvářil se mrzutě, jen nebylo jasné, jestli kvůli bolesti nebo kvůli telefonátu, který právě vyřizoval.

„… ale to mi nemusíš říkat, Zdenku. To vím taky. Jen jim, kurva, vyřiď, že až se vrátím, vyřídíme si to osobně. Jasný?“

Ukončil hovor a zlostně zarazil odlučitelné sluchátko do jakési základny s číselníkem a modrou kontrolkou. Nikdy předtím jsem takovej vynález neviděla. Pak ke mně zvedl krví podlité, nevyspalé oči a zrentgenoval mě tak přísně, až mi vyrazil na zádech studený pot. Pánovitě pokynul rukou, abych přistoupila blíž. Ohlédla jsem se po Ivě, podvědomě jsem hledala jakoukoli podporu, ale ta mezitím zmizela. Nesměle jsem tedy nakročila k Wolfovi.

„Pavel říkal, že máš šikovný ruce. A já zase bolavou hnátu,“ zabručel a bolestivě nadzdvihl jednu nohu v dědkovské bačkoře, položenou na sedačce. „A to mám zejtra letět zpátky do Londýna.“

„Já… já se ale teprve učím,“ pípla jsem, jak předtím Iva. „A nemám tu polohovací stůl, abych… abych vás pořádně vyšetřila.“

„Hele, děvče,“ naklonil otcovsky hlavu. „Je dvojí druh lidí. Jedny chtějí nejdřív zlatej zámek, aby nakonec dokázali hovno – a druhejm stačí to hovno, aby ho prozkoumali a shrábli Nobelovku. Tak ke kterejm patříš ty?“

Tahle jeho věta se mi vracela mnohokrát, když jsem ho v budoucnu rovnala.

–––––––

Štrádovala jsem si to břevnovskými ulicemi dolů k tramvaji s walkmanem na uších a s Pink Floydy v uších, když mě znovu vyděsilo prudké zatroubení.

Uskočila jsem a vzápětí jsem uviděla, jak se na mě z mercedesu směje Pavel.

„To už bylo málem podruhý.“

Stáhla jsem si sluchátka z uší. „Neslyšela jsem tě.“

Pavel natáhl z okénka ruku, prohlédl si letmo walkmana a vrátil mi ho.

„To ti dal táta?“

„Kde jinde bych ho asi sehnala?“

„To se moc nevycajchnoval za to, žes ho určitě dala do richtiku,“ protáhl s despektem. „Šunt za pár marek. Kdybys mi řekla…“

„Já si nikdy o nic neříkám.“

Uvědomil si, že přestřelil. „Promiň. Jasně. To je na tobě to hezký.“ Otevřel dveře na straně spolujezdce. „Tak tě aspoň hodím domů. Nebo kam jedeš. Táta ještě chvilku hladovej vydrží,“ kývnul na zadní sedadlo, kde se vršily potraviny a pití jak z amerického filmu. Všechno z Tuzexu.

„To mu nemůže uvařit tvoje ségra?“ utrousila jsem, když jsme se rozjeli. Jen tak, aby řeč nestála. Abych nemusela myslet na to, jak Pavel sedí blízko.

Zatvářil se nechápavě. „Ségra?“

„No přece ta… ta Iva.“

„Iva? To není moje ségra, ale moje holka,“ zasmál se. „Teď u nás bydlí. A vařit teda fakticky neumí. Pořád leží v knížkách. Študuje fildu. Ňáký kultury starejch národů. Nuda.“

Vytavil nahlas ABBU ze svý kazety a začal si do rytmu bubnovat na volant. Vůbec si nevšiml, jak hluboko mě těch pár vět tnulo.

Žili jsme dál, noční zážitek na zastávce jsem vymazala z paměti, stejně jako tu podivnou holku Ivu. Nebo jsem se o to aspoň snažila. Koneckonců s Radkem to nebylo tak špatný ani v posteli, ani mimo ni. Až na to, že byl nervózní jak pes, protože vylítl na strojárně z nějaký zkoušky a strašila ho zase vojna.

Zrovna jsme to probírali dopoledne u nás v posteli, když zazvonil telefon. Pavel. Už podle toho, jak mluvil do telefonu, mi bylo jasný, že je zase celej zkroucenej.

„Pošlu ti taxík,“ hekal. „Jen jestli můžeš přijet co nejdřív.“

„A ty jako hned vyletíš jak panáček na péro a běžíš, jo?“ pustil se do mě Radek, když jsem se začala oblékat.

„Dostal mě na medinu. To je snad dost, co pro mě udělal, ne?“

To Radka zarazilo a já si vzpomněla na Pavlovo varování.

„Tak ne pan profesor?“

Nereagovala jsem, dál jsem se oblékala. Vykřikla jsem bolestí, když mi za vlasy zvedl hlavu a zblízka mě probodával pohledem.

„A jaká byla odměna? Co?“

„Přestaň,“ vytrhla jsem se mu. „Odměna je tohle,“ kývla jsem k telefonu. „Že budu vždycky k dispozici.“

„Jako co?“

Jeho tón byl tak výsměšný a zároveň pohrdavý, že jsem se neudržela a vlepila jsem mu facku.

„Ještě jednou naznačíš něco takovýho…“

Pokročil ke mně, chytil mě za límec. „… a co?“

Opět jsem se mu vytrhla. „A bude konec. A oblíkej se. Máma se stejně za půl hodiny vrátí ze šichty.“

–––––––

Když jsem jela k Pavlovi, byla jsem rozhodnutá, že to ukončím s Radkem sama. Už jsem neměla náladu bojovat s někým o to, kdo má větší ego. Vlastně jsem si tak trochu přála, aby skončil na dva roky někde v kasárnách na východním Slovensku.

Tentokrát ležel na sedačce místo otce celý zkroucený Pavel. Zrovna s někým telefonoval. Když mě uviděl, podal mi rovnou sluchátko.

„Pro tebe.“

V telefonu se ozval Radkův hlas. Omluvnej.

„To jsem já, miláčku. Promiň, promiň, promiň. Já to tak nemyslel. Jsem teď… jsem teď prostě takovej podebranej, no. Víš kvůli čemu.“

Bylo mi trapné před Pavlem probírat osobní věci. „Teď nemůžu. Řekneme si to večer, jo? Čau.“ Rychle jsem Pavlovi sluchátko vrátila.

„Je ňákej nervózní. Nežárlí náhodou?“ řekl Pavel spíš pobaveně než zvědavě, když jsem na něm začala pracovat.

„Každej holt nemá modrou knížku jako ty.“

„Takže vojny se bojí, chlapec. A to nemůže něco ceknout?“

„Já už jsem ti zavázaná dost.“

„Ty mně ne. To já tobě. Aúúú,“ zavyl, když jsem přitlačila. „A táta taky.“

Dál jsem s ním manipulovala, ale přitom jsem se jedním okem rozhlížela kolem, jestli neuvidím Ivu. Ta ale zmizela tiše jako pára nad hrncem. Nedalo mi to, abych přece jen nezkusila nenápadně vyslýchat.

„Kam zmizela Iva?“

„Asi k sobě nahoru.“

„Proč s náma nechodí pařit?“

„Protože má – jak říká – jiný priority. Teď se momentálně zabývá náboženstvím hinduistů. Víš, že mají svý bůžky na všechno? I na bolest zubů. A víš, co nejvíc světí?“

„To teda nevím. Teď se zase otoč, teď se nadechni – a výdech.“

„Mužský péro. Akorát mu říkaj lingam. Ale modlí se k němu, zapalujou u něj svíčky. To by se mi taky líbilo, kdyby mi u něj ženský zapalovaly svíčky…“

Tehdy jsem si říkala, že Iva prostě ví, čím chlapa zaujmout. Až později, mnohem později jsem pochopila, že to nedělá s žádným vedlejším záměrem. Že je prostě taková. A že je v tom, proč s námi nechodí na koncerty a do hospod, ještě navíc jedno jejich rodinný tajemství.

–––––––

Poprvé jsem zaznamenala, že něco není v pořádku, v naší kmenový hospodě, kde se Radek rozhodl, že oslaví tu největší věc svýho dosavadního života: modrou knížku. Modrá knížka byla tenkrát zaklínadlo. Vysvobozovala chudáky kluky od povinnosti strávit dva roky buzerace – ať už své, nebo později jiných – v armádě, která neměla ani na to, aby ubránila sama sebe. Před marasmem a rozkrádáním. Mít modrou knížku bylo prostě terno a Pavel to uměl zařídit. Pro Radka to zařídil dokonce grátis.

Restaurace, kam Radek všechny sezval, sice nebyla žádná proslulá Čína ve Vodičkově ulici, ale zase mu na slušnou ožíračku stačilo rozbít letité prasátko, do kterého si střádal od dětství. Pozval i Klevise, přestože věděl, že nás bude půl večera moralizovat, jaký jsme sráči, když se neumíme postavit proti režimu. Ten ale stejně nepřišel. Idol Danny se dokonce tak snížil, že zazpíval pár písniček, který jsme si zařvali s ním, jen tak u akustické kytary. Blues od Mišíka Krásné je žít a Špejchar a pár pecek i od Kryla.

Jediný, kdo se neodvázal a usrkával celý večer střik, byla Iva. Zase oblečená v něčem volném černém, studená jak panna, vysekaná z ledu.

„Není ti blbě?“ zeptala jsem se jí, když se kolem mě protahovala cestou na toaletu.

„Jen se nemůžu dívat na to, když se počítají prachy,“ kývla k Radkovi, který za veselého halasu ostatních právě rozbil prasátko, a všichni se dali do přehrabování drobných. „Počítání stříbrných nikdy neskončilo dobře.“

„Ale tady přece nikdo není Jidáš, jestli myslíš těch TŘICET stříbrnejch…“

Botoxově nehybnou tváří Ivy projelo lehké překvapení, že znám něco z Bible.

„Jak jste se s Pavlem dali vůbec dohromady,“ navázala jsem. „Ty, taková idealistka, a on…“

„Vekslák. Jen to řekni,“ pípla.

„… spíš materialista.“

Upřela na mě ty své skoro černé oči. „Věřím, že ho předělám.“

„K čemu?“

„Aby ty prachy, když už je má a když už je má tak rád, využíval ne jako materialista, ale jako idealista.“ Mluvila strojovým tónem, jako by měla všechno dávno jasné a promyšlené.

„A daří se ti to?“

„Trochu už jo. Podívej na sebe, podívej na Radka… Předtím by ho nenapadlo, aby se k někomu takhle choval. Hned vylítl, místo aby se snažil toho druhýho pochopit. “

„Třeba už takovej byl. Než tě poznal,“ namítla jsem.

Neurazila se, že vlastně její vliv na Pavla zlehčuju. „Nebyl. Byl v zajetí konzumu. Nevěděl, že ty peníze nejsou jeho. Že mu je jenom propůjčil přes jeho tátu ten nahoře, aby s nima konal něco lepšího než jen pouhou spotřebu.“

„Takže i ty jsi vlastně další kolečko v božím plánu, jak zařídit dobro pro ostatní…“ neubránila jsem se ironii.

„A ty snad ne? I ty tvý zázračný ruce jsou jenom propůjčený, “ usadila mě.

Možná bych se bývala snažila ji ještě trumfnout, přebít to její neochvějné přesvědčení nějakým zlehčujícím argumentem, ale nedala mi šanci. Prosmýkla se kolem mé židle a zmizela směrem k toaletám.

O minutu později jsem ji tam rychle následovala. To když číšník začal před námi servírovat jídlo a mně se zvedl žaludek. Když jsem vylezla z kabinky a vyplachovala jsem si u vodovodu pusu, teprve jsem si všimla, že Iva tu pořád ještě je.

„Můžu ti nějak pomoct?“ špitla a já poprvé uviděla v její tváři mimiku. Signalizovala ustaranost.

–––––––

„Ahoj. Jak se máš?“ Těch pár slov mě probudilo.

„Tak to jste dvě,“ srazil mě zpátky na zem.

„Jak to myslíš? Iva… Iva je taky v tom?“