Zamilovala jsem se do naděje

Lancali

Yoli

V knize je použita citace z knihy Emily Brontëové Na větrné hůrce v překladu Květy Maryskové, 2009

I FELL IN LOVE WITH HOPE

Copyright © 2022 by Lancali, LLC

All rights reserved.

Translation © Hana Vališová, 2024

ISBN 978-80-284-0153-5

Obsah

- Předmluva

- Předtím

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

Mému Samovi

a všem na tomto světě,

kteří se potřebují cítit méně osamělí

Předmluva

TENTO PŘÍBĚH bere kousky mého srdce a v tenkých vrstvách je roztírá po papíru. Je podáván z perspektivy vševědoucího vypravěče, zkoumá přátelství, prohřešky, nemoci, lásku a všechny věci, které nás činí lidmi.

Stránky této knihy jsou zaplněny skutečnými vzpomínkami, které vytvářejí rozličné postavy, podobná místa a stejné myšlenky. Je nutné upozornit na to, že některá fakta o nemoci jsou v tomto románu vykreslena s jistou dávkou představivosti a nemohou být analyzována z pohledu medicíny.

V tomto románu se setkáváme s domácím násilím, poruchami příjmu potravy, intenzivní fyzickou šikanou, sebepoškozováním, sebevraždou, znásilněním, depresí, úzkostí a podrobnými popisy nemoci.

Autoimunitní poruchy jsou zapeklitým problémem z perspektivy člověka stojícího stranou, ale mnohem horší z pozice těch, kterých se týkají. Existuje široké spektrum, kde se jako kyvadlo pohybuje ručička od chronických nemocí až po smrtelné. Většina lidí s autoimunitními poruchami dokáže prožít normální život. Malá část to nedokáže.

Tento příběh je pro obě skupiny. Pro všechny, kteří znají osamění, i pro ty, kteří se hledají.

Doufám, že v Sam, Hikari, Neovi, Sony a Coeurovi najdete kousek sebe, jako se to povedlo mně.

Předtím

LÁSKA MÉHO ŽIVOTA chce zemřít.

Když se to vysloví nahlas, zní to tragicky. Ne. Možná ne. Možná jen nepatřičně. Ale až začnete číst tento příběh, myslím, že zjistíte, že tragédie a křivdy jdou spolu ruku v ruce.

Když se moje životní láska rozhodla, že už dál nechce žít, pověděla mi, že všechny hvězdy patří nám. Trávili jsme spolu každičkou noc, naše těla se k sobě na tvrdých střešních taškách něžně tulila a my jsme se snažili zapamatovat si postavení všech souhvězdí na obloze. I když se pomalu vytrácel, jeho tělo už nebylo tělem, ale spíše troskou, věřila jsem, že mu naše hvězdy dodají víru. Doufala jsem, že ho udrží při životě tak dlouho, dokud bude schopen hledět vzhůru, aby viděl, že ještě nespadly.

Dnes večer spolu stojíme na mostě, pod nímž se valí temná řeka, a pouliční lampy vytvářejí zlatavé kruhy na našich prstech ztuhlých zimou.

„Zlobíš se na mě?“ ptám se, protože dnes večer mu chci říct pravdu. Prozradím mu něco o sobě, něco, co jsem nikomu neřekla, tajemství, které mě odlišuje od všech, co zná. Hodím mu to jako laso kolem krku, jako záchranné lano, co ho zadrží, aby neudělal ten poslední krok do temnoty.

Potřese hlavou a sevře zábradlí. „Jsem jenom zvědavý.“ Jeho oči zářící žlutým světlem, které mě vždycky uchvátí, se zahledí do těch mých. „Jaké to je? Být tebou?“

„Cítím se jako ukradená,“ odpovím. „Jako by tohle tělo ani nebylo moje.“

Přiznání mohou být drsná a odevzdaná, ale to moje je laskavé. Pravda o tom, kdo jsem, nedává smysl, ale to ani nemusí. A on to ví. Je nemocný od narození. Nemoc vás učí, že hledání příčin je jen ubohým pokusem ospravedlnit své neštěstí. Vznikají pouze iluze toho proč. Ale proč je hlasitá otázka a smrt je tichá.

„Věříš mi?“ ptám se.

Přikývne.

„Ještě mě miluješ?“

„To víš, že tě stále miluju.“ Povzdechne si, dlaní mi hladí obličej a palcem přejíždí po tvářích.

Usměju se.

Láska nás spojuje. Láska z nás udělala snílky.

Jako děti jsme si představovali, že nemocnice je zámek a my jsme rytíři. Na hlídce jsme hrávali karty. Vždycky mě nechával vyhrát. Jedli jsme na podlaze a on si vymýšlel příběhy o lidech v róbách, procházejících se kolem nás. Spali jsme v jedné posteli a on mi šeptem vyprávěl o dobrodružstvích, která zažijeme za zámeckými zdmi. Pak mě políbil, protože jsme byli sami a patřili jsme jeden druhému a všechno bylo dobré.

Museli jsme si vymýšlet.

Vzduch byl řídký. Proto nemohl popadnout dech. Toho dne byl smutný. Tlukot jeho srdce slábl. Cítili jsme únavu. Jeho svaly chřadly a on mi klesl do náručí.

Celý náš život byl plný snění a představ. Když ale něco předstíráte příliš dlouho, skutečnost vám tak či onak připomene, že je nerada opomíjena.

Dnes večer jsme se pohádali. Útočili jsme na sebe jako nikdy dřív. Myslím, že se vydal k tomuhle mostu, aby mi unikl. Nejsem si jistá. Teď, když je mé tajemství odhaleno, když ví, kdo jsem a co jsem zač, ta zloba mezi námi slábne, jako když se rozbolavělý sval, v němž se usídlila, začne hojit.

Když vidí, že se chvěju, přehodí mi přes ramena svůj kabát. Jeho paže vklouznou pod mé. Přitáhne si mě k sobě. Uvolním se v teple jeho těla a naši siluetu najednou naruší bílé chomáčky dopadající na zem.

„Padají hvězdy?“ ptám se.

„To je sníh,“ zašeptá. Přejede mi rukou po páteři a zasměje se. „Je to jen sníh.“

Chladivé drobné vločky mi dopadají na rty.

„Je sníh taky náš?“ vyzvídám.

„Ano,“ odpoví se rty přitisknutými k mému krku. „Všechno je naše.“

„Děkuju.“ Prsty mu prohrábnu vlasy. „Za všechno.“

„Já děkuju tobě.“ Bolest mu stáhne hrdlo. Přitiskne se ke mně ještě silněji, jako kdyby se ve mně chtěl rozplynout. „Za to, že jsi mě přiměla, abych se za tím hnal.“

Znovu se pokusí o smích, ale není to ten, co se mi na něm vždy líbil. Smích, který jsem si oblíbila, rezonoval. Vyvolávala jsem ho z jeho hrudi, když ležel s hadičkami zavedenými do žil. Když mi v zoufalství svíral ruku, aby se chytil něčeho skutečného. Teď je jeho smích monotónní. Skončí náhle, místo aby se postupně vytrácel.

„Lásko moje,“ řeknu zastřeným hlasem. „Proč jsi šel k tomuhle mostu?“

Pouliční lampa zabliká. Hvězdy začnou náhle padat. Zahaluje nás plíživým krokem temnota a svírá okraje světelného kruhu.

Sevře rty. Přimhouří zrak před sněhovými vločkami, které mu vhánějí slzy do očí.

„Je mi to líto, moje sladká Sam,“ pronese a snaží se popadnout dech. Prsty mi na zádech mačká kabát. „Že už s tebou nebudu dál snít.“

Náš zámek máme za zády a nasloucháme. Pláče mi na rameni a já cítím, že otevře oči jako pokaždé, přestože jsem si myslela, že to neudělá. Vybaví se mi naše úsměvy, které jsme si vyměňovali vždy, když se smrt rozhodla vrátit mi ho znovu a znovu zpátky.

Dokážu jen zašeptat: „Já to nechápu.“

Přitiskne své čelo k mému a horké proudy slz stékají po promrzlých okrajích jeho lícních kostí. Do jeho objetí se vloudí strach, který znám až příliš dobře.

„Jsem rád, že jsi mi svěřila své tajemství,“ řekne a slzy se mu zachytí v zakřivení tváře způsobeném pousmáním. „Jsem rád, že budeš žít dál, i když tu nebudu.“

Políbí mě a já cítím na rtech sníh a sůl.

Políbí mě, jako by to mělo být naposledy, kdy k tomu dostane příležitost.

„Vzpomeň si na mě někdy,“ řekne. „Pamatuj si, že přestože už hvězdy popadaly, neznamená to, že nemá cenu si něco přát.“

„Nechápu to,“ opakuju, polibek už skončil.

Necítím už dotek na tváři. Otočil se a odchází. Natáhnu se k němu, aby se naše prsty zase spojily, abych si ho mohla přitáhnout zpátky jako vždy, ale smrt mu již podala svou ruku.

„Počkej!“ Jeho stopy ve sněhu pomalu mizí. „Počkej!“

Neslyší mě. Naslouchá jen noci, která ho volá z druhé strany mostu a slibuje mu pokoj.

„Počkej… prosím…“ Proudy slz si najdou svou cestu, protože i když se sebevíc snažím, nedokážu ho následovat.

Naše vzpomínky se vytrácejí, mizí ze světel pouličních lamp a noří se do temného stínu.

„Ne, nemůžeš… Ještě jsi…,“ potřesu hlavou. „Nemůžeš odejít… Nemůžeš mě opustit… Ty…“

Ty.

Moje světlo, moje láska, můj smysl.

„Umřeš.“

Strach mi hlodá v útrobách. Ničí mé tělo, plíce a srdce.

Když ho temnota pohltí, chápe se svého žezla realita a drží mou nesnesitelnou bolest v ruce jako kosu.

Sněžení přechází v bouři. Pokouším se zachytit létající sněhové vločky do dlaně a nějak je dostat zpátky na oblohu. Padnu koleny na zem, která navzdory chladu hoří jako oheň. Můj zámek mě lítostivě sleduje. Slzy mi stékají jako přívalový déšť do řeky, pláč se mění ve vzlyky a vzpomínky se vytrácejí.

Mé hvězdy padají.

A já je nemůžu zachránit.

1

Žlutě planoucí oči

Po letech

PO JEHO SMRTI jsem se stala někým jiným.

Dřív jsem o nás snila. Myslela jsem si, že v těch jeho žlutě planoucích očích vidím budoucnost, na kterou se můžu spolehnout. Ale budoucnost je vždycky nejistá. Je to obrovská lekce, když prožíváte, jak vaše láska odchází.

Nic vás na to nepřipraví lépe než to, když vyrůstáte v nemocnici.

Neměnné bílé zvuky vás udržují při smyslech. V určených koridorech nemocničních dálnic projíždějí nosítka a pochoduje personál. Kromě toho je vaším údělem nemastné neslané jídlo bez chuti a stejně tak nemastné a neslané vybavení. Taková prostě nemocnice je. Opravdu. Není to místo, kde se vám udělá lépe, ani kde vás vyléčí, ale kde stále jen čekáte.

Představte si, že máte k zápěstí připoutanou bombu. Vydává zvuky. Jako srdeční monitor. Ve dne v noci. Stálé odpočítávání. Odpočítávání, které nevidíte. Pohlédněte na bombu a zvedněte ji vzhůru jako hodinky. Jediné, co na vás zírá, je blikající červené světlo s tím štěkavým pípáním. Připomínka toho, že bomba vybuchne. Jenom nevíte kdy.

Takhle vypadá čekání na smrt.

Vašimi žilami putuje bomba se jménem vaší nemoci.

Nemůžete ji zneškodnit. Nemůžete ji zničit. Nemůžete před ní utéct.

Čas, nemoc a smrt jsou zničující mechanismy. Radují se z vytváření strachu a rádi si s vámi hrají. Jejich nástroji jsou stíny. Kroutí se vám kolem ramen svými podivnými prsty, kradou vám tělo, duši a cokoliv, co se jim zlíbí.

Čas, nemoc a smrt jsou největšími zloději na světě.

Nebo alespoň byly.

Dokud jsme nepřišli my. Čtyři přátelé, kteří nevěří v bomby.

Sony nevstoupila do mého života z nemocniční postele, ale od automatu, do kterého kopala, protože ji okradl o čokoládu. Ve chvíli, kdy mě spatřila, se její zlost vytratila. Posadily jsme se na chodbě na studenou podlahu, podělily se o čokoládu a povídaly si o svých nereálných snech. Ačkoliv jsem to tenkrát ještě nevěděla, překonala mnohem víc než jen ztrátu jedné plíce.

S vlasy barvy ohně a svobodnou myslí je jako gladiátorka, nejstatečnější zlodějka, jakou znám.

Coeur je mnohem klidnější bytost. Je naší hybnou silou, naším ochablým svalem. Jeho matka je Francouzka, otec Haiťan. Rodiče si dali hodně záležet na výběru jména. Coeur znamená srdce, i když to v Coeurově těle je poškozené. Ale srdce v duši má z nás největší. V naší skupince je to sice miláček, ale taky nejhorší zloděj.

Neo je spisovatel, zahořklý básník. Na rozdíl od Sony je tichý a na rozdíl od Coeura nemilosrdný. Má křehkou páteř, ale jeho slova to vynahradí. Je vyhublý na kost a malého vzrůstu, proto mu říkáme Bejby, ačkoliv se jako dítě nechová. Jsem si jistá, že se nikdy v životě neusmál. Znám ho ze všech nejdéle, ale přestože je zamračený a dost neomalený, je to jen maska, jeho ochrana. Je to zároveň nejchytřejší člověk, jakého znám – všímavý, kreativní, houževnatý. Právě on plánuje a zaznamenává naše zlodějské výpravy. Tvrdí, že Sony a já jsme extroverti, kteří ho unesli a donutili, aby se stal naším kamarádem, ale já vím, že je mu v naší společnosti dobře. V nemocnici se cítíte osamělí, dokud si nenajdete své lidi.

Už po léta tráví Neo, Sony a Coeur čas střídavě v nemocnici a mimo ni.

Když odcházejí domů, nikdy to není na dlouho. Nemoc je zákeřná. Bere si vás kousek po kousku, až nepoznáváte sami sebe, a Neo, Coeur a Sony se mimo nemocnici už nepoznávají.

Ať už jste nemocní, nebo ne, noc vytváří z oken zrcadla. V minulosti ukazovala obrazy mých přátel jako mrtvoly: Jako kostry bez masa, vnitřní orgány deroucí se ven z hrudního koše, krev řinoucí se z úst. Třásli se z předpovědí a prsty se dotýkali povrchu, který je uváděl do transu. Diagnózy, prášky, jehly a množství dalších obrazů v zrcadle, které nikdy neměly zasahovat do jejich života. Ale ty odrazy se staly realitou.

A tak raději, než aby se setkávali se svou novou verzí, zranitelní ve svých postelích a nemocničních košilích, moji kamarádi zhasli. Vyšplhali po schodišti a setkali se na střeše. Natáhli prsty k obloze a nic jim nemohlo zabránit dotknout se hvězd.

Vzdorovali.

Měli bychom ukrást všechno, řekla Sony. Přestože uvnitř vyhasla, byla statečná. Než odsud odejdeme, ukradneme všechno.

Všechno? podivil se Coeur.

Všechno.

Všechno, to bude dlouhý seznam, řekl Neo.

Ukradli nám naše životy, vysvětlila. Tak proč bychom si něco neukradli na oplátku?

Toho dne vznikl náš seznam cílů. Zatím nám ještě všechno nepatří.

Krádež je určitá forma umění a my se musíme nejprve stát umělci. Ale to nás neodradí od toho, abychom se o to pokusili.

Jednoho jasného odpoledne vyklouzneme z nemocnice. Sony se ujme vedení, Coeur tlačí Nea v kolečkovém křesle po bulváru. Pokračujeme po chodníku a vcházíme do obchodu. Sony zamíří k regálu se slunečními brýlemi, nasadí si pilotky, které si tam vybrala, a kývne hlavou.

„Teď,“ řekne. Na spánku se jí ještě houpe cenovka.

Coeur se vydá k chladícím boxům.

„Teď?“ Neo vzhlédne a tiskne k sobě knihu, kterou nosí vždy u sebe. Je to výtisk Nadějných vyhlídek. Patří k němu, jako znaménko krásy nebo tvar jeho nosu. Kniha je na hřbetu prohnutá jako on.

„Teď,“ přikáže Sony s vypnutou hrudí.

„Nechytí nás?“ zašeptám a rozhlédnu se po obchodě benzinové pumpy. Mezi regály se potulují tři lidé a pokladní si listuje v časopise.

„Určitě nás chytí,“ odpoví Neo.

Sony se na něho uculí přes brýle, které se chystá ukrást.

„Proč by nás chytili?“ dobírá si ho.

Neo ohrne nos. „Vždycky nás chytí.“

„Dneska to bude jiné. Dnešek je na naší straně,“ prohlásí Sony a zhluboka a dramaticky se nadechne. „Necítíš to, Neo? Jak je dnešek sladký?“

„Jsme u regálů s bonbóny, ty idiote!“ Pojízdné křeslo zavrzá, jak na něm Neo zakloní prudce hlavu, aby se na mě podíval. „Sam, řekni jí, že je idiot.“

Udělala bych to, ale cením si svého života.

„Sony, jsi idiot,“ sdělí jí Neo, vytáhne z křesla pero a sešit, zprudka ho otevře a píše: 16:05: Sony je idiot.

Neo je náš zapisovatel. Zaznamenává všechny naše úžasné činy. Popravdě řečeno s touhle funkcí nikdy tak úplně nesouhlasil. Ani se neuvolil, že s námi bude na naše mise jezdit. Ale když máte zkroucenou páteř, nedokážete uniknout okovům přátelství. Kolečkové křeslo zavrže, jak se ho snažím odtáhnout ze Sonyina dosahu.

„Divím se, že potřebuješ operaci páteře, Bejby.“ Sony nemá pochopitelně žádný úkol. Jen úkoly rozdává a s vyceněnými zuby se nestydatě šklebí jako ďábelský našeptávač. „Ten klacek v zadku by ti mohl posloužit místo ní, ne?“

„Na to, že nedokážeš vylézt pár schodů, toho dost nakecáš,“ zavrčí Neo a já raději odtáhnu jeho křeslo ještě o kus dál.

„To je dar.“ Sony se nadechne. Její jediná plíce se naplní touhou. „Teď mě sledujte při práci a nerušte mé soustředění.“

Neo a já pozorujeme, jak kráčí k pokladně. Její špinavé bílé tenisky na dlažbě vržou. Ďábel v ní si neopomenul cestou strčit do zadní kapsy lízátko.

Neo zabručí: „Kleptomanka.“

„Promiňte…,“ Sony zamává na muže u pokladny, aby upoutala jeho pozornost. Letmo na ni pohlédne, ale pak se na ni upřeně zadívá. Sony je krásná takovým tím drtivým divokým způsobem. Ale jeho zájem upoutávají hadičky, vedoucí jí od nosu po tvářích.

Cigarety za pultem, na které ukazuje, ji přivedou do hrobu.

„Prosím támhlety,“ řekne Sony.

„Slečno, já…,“ pumpař se zarazí, pohlédne na cigarety a pak znovu na ni. „Jste si jistá? Myslím, že bych neměl dobrý pocit, kdybych vám je prodal.“

„Ale na prsa se jí dívá s dobrým pocitem,“ vyštěkne Neo se vztyčenou hlavou, jako by mu chtěl jednu vrazit.

„Ale to ne, pane, nejsou pro mě…“ Sony couvne a svěsí hlavu. „Moji kamarádi a já…“

Ďábel má slzy na krajíčku. Přitiskne si ruku ke rtům. „Nevíme, kolik času nám ještě zbývá. Tamten kluk, Neo. Zítra ho čeká operace. Rakovina.“

Přes rameno ukáže na Nea a na mě a pokladní se nám podívá do očí. My ale okamžitě uhneme pohledem. Neo zajde až tak daleko, že si začne prohlížet žvýkačku a čte si složení na její zadní straně.

Sony popotáhne nosem a utře si slzy, které tam nikdy nebyly. „Chtěli jsme se trochu pobavit jako za starých časů, trochu se vzbouřit,“ řekne, pokrčí rameny a zasměje se. „Nevím, co budu dělat, když to nezvládne. Je to taková dobrá duše. Víte, při požáru přišel o rodiče a taky o štěně. Já…“

„Dobře, dobře!“ Pokladní popadne cigarety. „Tak si je vezměte. A běžte!“

„Tak jo, děkuju,“ pípne Sony, bez váhání je sebere a vyjde ven.

Neo a já jsme v šoku, že to zabralo. Vyrazíme za ní. Neovi se podaří šlohnout ještě balíček gumových medvídků. Zastrčí ho mezi nohu a područku. Jakmile jsme venku a dveře se za námi zavřou, oba si s úlevou vydechneme, Sony udělá pár vratkých kroků a zastaví se.

„Zapiš to,“ rozkáže Sony a ukáže na Neův sešit.

Neo udělá, co má a napíše: 16:07: Idiot úspěšně ošálil čumila na prsa a získal zadarmo cigarety.

Sony vyhodí krabičku do vzduchu a chytí ji jednou rukou.

„Nemám rakovinu,“ podotkne Neo.

„Nemáš. Ale rakovina nám teď ušetřila deset doláčů, což je jediná dobrá věc, kterou v nejbližší době udělá.“

„Sony,“ zakňučím.

„No co? Děti s rakovinou mě milujou. Vždycky se smějou, když je honím a překotím se, protože mi dojde dech. Quid pro quo, jo?“

„Seš si jistá, že nebrečí?“ řekne Neo.

„Quid. Pro. Quo?“ zeptám se.

Nejsem moc dobře obeznámena s běžnými věcmi, které všichni znají. Sarkasmus, ironie, idiomy, sporty. Nic z toho nechápu, dokud mi to Neo nevysvětlí.

„To znamená něco za něco a je to z latiny,“ objasní mi to Neo. Ví všechno.

„Jo,“ souhlasí Sony. „Jako když někoho zabiješ a oni zabijí tebe. Jako karma. Takhle quid pro quo funguje.“

Pohlédnu na Nea. „Je to tak?“

„Není. Existuje nějaký důvod, proč tady musím být?“ zeptá se a jeho křeslo najednou zavrže pod tíhou něčeho, co se dostalo do skrýše pod ním. Neo se zachmuří a natočí se, jak jen mu to záda dovolí, a spatří pod sedátkem balení šesti piv.

Dorazil silák naší mise. Coeur vypadá víc jako muž než kluk. Je vysoký a pohledný. S rukama v kapsách zasune pivo nohou hlouběji do skrýše.

„Jak to šlo?“ zeptá se.

Sony se okamžitě pochlubí svým lupem.

„Díky rakovině jsem ušetřila deset doláčů!“

Coeur nakloní hlavu. „Za cigarety?“

„A gumové medvídky,“ dodám. Neo hodí pytlíček přes rameno Coeurovi na hruď.

„No tak, Coeure.“ Sony si dá ruce v bok. „Bez té ironie bychom byli jen nudná klišé, ne?“

„Co takhle nepoužívat vozíčkáře jako tažného vola?“ Neo se snaží poodjet dál od něj, ale Coeur ho drží zezadu, jako když někoho chytíte za límec košile.

Neo obrátí oči v sloup. Vytáhne z boční kapsy vozíku další blok, který má odtrženou přední stránku. Vracíme se přes ulici zpátky k domovu a Neo přidává dnešní kořist k našemu seznamu.

Cigarety (ty super z bondovek)

Pivo

Lízátko

Mizerné sluneční brýle

Gumoví medvídci

Odpoledne strávené venku

Hodně velká porce nervů

Nemocnice jsou zkrátka takové nemastné neslané budovy. A i když už teď nejsem takový snílek jako dřív, není na té mojí nic zábavnějšího než společnost mých zlodějů.

„Bejby, ty jsi pilíř naší skupiny,“ vyhrkne Sony a pocit pýchy a kamarádství jí rozjasní tvář. „Bez tebe by se naše mise rozpadla. Kdo jiný by zaznamenával naše úžasné činy?“

„A navíc představuješ perfektní nákupní vozík,“ dodá Coeur a poplácá Nea po hlavě.

„Vidíš tu hustou dopravu, Coeure?“ řekne Neo a ukáže na silnici. „Postrč mě tam.“

Coeur místo toho vezme hrst bonbonů a nacpe jeNeovi do pusy. A všichni pokračujeme v naší zpáteční cestě.

Sony přeskakuje bílé čáry na přechodu, jako by skákala po kamenech přes potok. Hned za ní tlačí Coeur Nea. Jsou jako dvě káčátka v řadě. Já, vypravěčka, jdu v závěsu. Vždycky dojdou do cíle dřív než já.

Neo veze náš seznam na klíně. Kovová spirála bloku odráží záblesk světla a ten po ní poskakuje, jako by se slunce rozhodlo ji poškádlit. Vzhlédnu, abych se podívala, jak paprsky září nad kolonou aut odbočujících ze křižovatky.

Srdce se mi sevře.

Hned za auty se nachází řeka dělící město na dvě části. Spojuje je most. Most, který znám celý svůj život, který mi v srdci působí nesmírnou bolest. Nevidím smějící se neznámé lidi a děti, házející do vody mince, ale přes zábradlí padající sníh. Vidím temnotu.

Snažím se odvrátit zrak a nechat minulost za zády, ale něco za tím vším upoutá mou pozornost.

Žlutá.

Jenom záblesk.

Šedý proud řeky se čeří vánkem a vytváří barevné pruhy. Že by slunce sestoupilo na zem a rozhodlo se tu strávit den?

Natáhnu krk, abych lépe viděla, ale na mostě je příliš mnoho lidí, dvojice, turisté a děti mi vadí ve výhledu. Města spěchají. Zvuk klaksonu mě vrátí tam, kde jsem. Moji kamarádi čekají kousek přede mnou.

„Sam?“ volá Coeur.

„Promiň.“ Zbytek cesty domů už běžím. Jakmile všichni společně vstoupíme do nemocnice, ohlédnu se. Most je tak vzdálený, že mi nemůže ublížit. Dívám se zpět, dokud mě nevyděsí vlastní odraz ve skleněných dveřích.

„Tak jo,“ procedí Sony s lízátkem mezi zuby. „Pašeráci se vrátili z jednodenního výletu k moři.“ Když vejdeme do atria, zastrčí cigarety do rukávu.

Atrium je staré a rádoby veselé, jak už dětské nemocnice bývají. Pestré balonky a vybledlé barevné dlaždice se pokoušejí rozjasnit prostor, kudy přichází a odchází mnoho dětí v bídné náladě. Na stěnách visí plakáty a transparenty o léčbě, s příběhy ze života těch, kteří přežili, ale i ty už jsou staré. Vše doplňují sestry a doktoři odpíchávající si příchod a odchod do práce. „Teď rychle,“ pobízí nás Sony. „Ať to dostaneme všechno nahoru než… Erik!“

Nejhorší žalářník na našem patře, (zdravotní bratr) Erik, má smysl pro perfektní načasování. Pozvedne obočí nad tónem, jaký Sony použila, a nohou podupává o zem. Jeho zbraní je neomylný detektor lži. Když se naštve, nechtěla bych být skutečným vězněm zasaženým jeho hněvem.

„A historie se opakuje, přímo před nosem idiotských pašeráků,“ deklamuje Neo. „Měl bych možná zopakovat, že jsem to říkal, nebo bych na vás mohl prásknout, že jste mě unesli…“ Coeur mu nacpe do pusy další bonbony a já vytáhnu z boční kapsy vozíku blok a dám mu ho před obličej.

„Kde jste byli?“ vyzvídá Erik. Pod očima má tmavé kruhy a jeho vlasy mají podobný odstín. Složí si ruce na prsa. Má o nás strach, protože jinak by nesešel až sem dolů, aby nás doma nazlobeně přivítal.

„Eriku, Eriku, v prvé řadě, tohle je nová uniforma?“ zeptá se Sony a ukáže prstem nahoru a dolů. „Zvýrazňuje vám to barvu v obličeji…“

„Ty ne.“ Erik zvedne ruku, aby ji zarazil. Pak upře zrak na mě.

Kéž bych byla neviditelná.

„Vyšli jsme si na čerstvý vzduch,“ odpovím, dívám se na podlahu a drbu se za krkem.

„Na čerstvý vzduch, aha.“ Erik se zamračí. Nepřesvědčila jsem ho. „Zapomněli jste, že k tomu máme vyhrazené celé patro?“ Má na mysli zahradu v šestém poschodí.

Když Neovi ještě fungovala záda, všichni čtyři jsme se tam schovávali v keřích. Naplánovali jsme si, že budeme žít celý život na zahradě a budeme předstírat, že jsme lesní lidé živící se jenom divoce rostoucími plody. Vydrželi jsme to ale jen tři hodiny, než jsme dostali hlad a dala se do nás zima, a Coeur neměl daleko k slzám, protože si nemohl nabít mobil, aby mohl poslouchat hudbu. Vrátili jsme se obalení mulčem a byli jsme cítit hlínou.

Od té doby nás Erik nerad nechával z dohledu.

„No tak dobře!“ rozlítila se Sony. „Promiňte nám, že jsme potřebovali změnu prostředí.“

„To by stačilo.“ Erik máchl rukama a my čtyři jsme se semkli blíž k sobě. „Snad vám nemusím říkat, abyste byli zodpovědnější.“

Ukáže na Nea. „Ty máš zítra operaci.“ Pak na Coeura. „Ty jdeš na echo.“ A nakonec na Sony. „A ty bys neměla vstávat z postele. Teď běžte nahoru.“

Coeur vyrazí a všichni klušeme k výtahům. Sony stiskne tlačítko podrážkou své boty. Jakmile dojedeme do posledního patra, Coeur zvedne Nea z vozíku, drží v náručí jeho křehké tělo a dává pozor na páteř. Odtud musíme jít po schodech, abychom se dostali na střechu. Já popadnu kolečkové křeslo a Sony už poskakuje po schodech nahoru.

V půli schodiště potřebují Sony a Coeur přestávku.

Sony zavře oči a opře se o zábradlí. Polovina hrudi se jí prudce zdvíhá, ale ona odmítá otevřít pusu, aby se jí lépe dýchalo. Takovou porážku by nepřipustila, i kdyby tím vystoupala o něco výš.

Coeur se taky opře o zábradlí. Neo se uchem přitiskne k jeho hrudi.

„Zní to jako hudba?“ zeptá se Coeur téměř neslyšně.

„Ne,“ odpoví Neo. „Jako hrom.“

„Hřmění je krásné.“

„Ne když máš bouři mezi žebry.“ Neo poklepe na svazek žil vedoucích ke Coeurově klíční kosti. „V tvých žilách proudí blesky. Snaží se uniknout.“

Coeur se usměje. „Ty jsi opravdu spisovatel.“

„To jo.“ Neo se pohne, aby získal větší rovnováhu, a ucho znovu přitiskne k hrudi. „Dýchej, Coeure.“

Tohle je takový rituál. Chvilka ticha pro polovinu plic a srdce.

Sony jako první otevře oči a pokračuje v cestě nahoru. Kopnutím otevře dveře na střechu dokořán a roztáhne paže, aby objala obzor. Píská si melodii neusvědčeného zloděje a několikrát nepravidelně dupne.

„Dokázali jsme to!“

„Dokázali jsme to,“ zašeptám, postavím na zem Neovo kolečkové křeslo a upravím Sony dýchací hadičky kolem ucha. Coeur posadí Nea opatrně do židle a podá mu nějaké papíry, které vytáhl ze zadní kapsy.

„Líbilo se ti to?“ zeptá se Neo.

„Jo, líbilo.“ Neo s Coeurem spolu píšou román. Neo je spisovatel. Coeur je jeho inspirací, čtenářem, múzou, tím, kdo má nápady, které nedokáže převést ve slova.

„Ale uvažoval jsem,“ řekne Coeur zadumaný v myšlenkách o poslední kapitole, „proč to nakonec vzdávají?“

„Jak to myslíš?“ Neo nahlédne do papírů.

„Však víš. Hlavní postava. Když přijdou na to, že jejich milenec celou dobu lhal, neječí, ani se nerozčílí, ani neházejí věci, jak by měli. Prostě jenom… zůstanou.“

„V tom to je,“ vysvětluje Neo. „Od lásky je těžké utéct, i když bolí.“ Bezmyšlenkovitě pohladí ohbí lokte, kde má obvaz překrývající čerstvě zavedenou kanylu. „Zkus odejít od někoho, kdo tě zná tak dobře, až tě to ničí. Zjistíš, že přemýšlíš o tom, jak jsi kdy mohl milovat někoho jiného. A stejně, kdyby to skončilo, jak bys chtěl ty, nikdy by sis ten konec nepamatoval.“

Neo nejenom příběhy sepisuje, ale také je žije. Většina toho, co napíše, odráží pravdu, až z toho mrazí. Zároveň ale většinu toho, co tvoří, buď smaže nebo vyhodí. Takhle to je vždycky.

Sony vloží Neovi jednu cigaretu mezi rty a druhou podá mně. Neo ji drží pevně ústy a před větrem ji zacloní dlaněmi. Zapalovač plápolá a Sonyina cigareta se rozhoří.

Neo nešlukuje. Místo toho sleduje, jak to dělám já, a nechá kouř polechtat své nosní dírky, dívá se, jak stoupá vzhůru a spojuje se v obláček. Coeur se Sony neusrkávají pivo bublající v lahvi. Jen olizují pěnu a jazykem mlaskají o patro.

Jsme hamižní, ale ne nevděční. Není potřeba účastnit se ničivého procesu, abyste obdivovali zbraně.

„Myslíte si, že si nás někdo bude pamatovat?“ ptá se Sony. Hledí k obloze a pohrává si s límcem. Coeur si hladí jizvy a blesky v nich. Neo si poposedne, aby přitlačil záda k opěradlu.

Nespravedlnost nebo tragédie, ale moji kamarádi umřou.

Co jiného nám zbývá než předstírat?

„Nevím.“

Všichni na mě pohlédnou.

„Náš konec nám nepatří.“

Sony se usměje. „Tak si ukradneme i náš konec.“

„Proto jsme vyšli sem nahoru, ne?“ dodá Coeur. „Řekli jsme si, že to dneska naplánujeme. Náš velkolepý útěk z nemocnice.“ Neo pohlédne směrem k němu. Představa toho, co jsme udělali dnes, ale ve větším stylu, nás zneklidní.

Náhle zavrzají otevírající se dveře.

„Tady jste. Víte, že sem nemáte chodit, ale děti někdy rády…“ Erikův hlas nás zaskočí. Coeur téměř rozbije lahev, jak na ni šlápne, Neo a já odhodíme cigarety tak rychle, že málem jeden druhému popálíme ruce.

Ve vteřině vyskočíme a otočíme se. Erik je málem vzteky bez sebe, ale uprostřed všeho toho zmatku se čas zpomalí. Známá melodie se zastaví na jediné notě a všechny hlavy se otočí k orchestru.

Zmlknu.

Za Erikovou siluetou se objeví žluté světlo. Slunce ve tvaru dívky se žlutě planoucíma očima se skryje za ním.

2

Východ slunce

OBČAS ho vídávám.

Baví se. Kluk, který nepociťuje tíhu prostředí, v němž žije. Pohrává si s mýma rukama. Nedrží je. Držet není to správné slovo.

Můžou ruce líbat? ptá se. Otázky patří k jeho nejoblíbenějším hrám.

Nevím.

Myslím, že můžou. Jeho smích zvoní na tři doby, až ke konečkům prstů. Naše ruce se líbají.

Když má bolesti, hodiny odpočívá v posteli. Z těla mu trčí jehly a k nim jsou připojeny hadičky a přístroje, jejichž názvy je těžké byť jen vyslovit. Chlapec je stroj sám o sobě. Rozbitý, o který se pokoušejí starat technici zvaní doktoři.

Jeho nervy protestují, ostře, jako bodání do žeber. V jeho sevřené tváři, v pohybech a slabém sténání vidím jejich projevy.

Nic z toho nebrání jeho zvídavosti. Jeho myšlení, na rozdíl od těla, které to nedokáže, se baví dál. Dál si hraje s mýma rukama, jak to jen jde. Zasměje se, když mu to žebra dovolí.

Jehly jsou jako meče, říká. Představuje si. To je jeho nejúžasnější hra. Pilulky jsou drahokamy.

Co jsou drahokamy? vyzvídám.

Jsou to kameny, odpoví. Velmi hezké kameny. Některé dokonce září. Jako slunce.

Nejsou všechny kameny krásné?

Ne, řekne. Jeho hlas změní polohu stejně jako jeho tělo. Přesune se tam, kde hra bere příliš mnoho energie. Ztrácí ji, kousek po kousku. Nemoc ho vysává a stahuje dolů.

Cítím se jako kámen, říká a zaboří se do postele.

Propletu naše prsty a přejíždím mu palcem po hřbetu ruky, aby věděl, že jsem stále tady. Naše ruce se líbají.

Jsi tedy drahokam, podotknu. Jako slunce.

Má rád doteky stejně jako se mu líbí snění, kladení otázek a povídání, i když nemá co říct. Dává mu to pocit, že jeho bytí má hlubší smysl než být jen udržováno při životě.

Kvůli mně se usměje, ale zkřiví se mu tvář. Zavrtí se, až prostěradlo zašustí, a pohlédne oknem ven.

Slunce vychází každý den, řekne. Světlo procházející mezi roletami něžně polaská jeho pokožku. Myslíš, že stoupá vzhůru, protože předtím spadlo?

Nechápal, že jsem mu tehdy nemohla odpovědět.

Neznala jsem nic, co by mě sám nenaučil. Věděla jsem, že se ruce dokážou líbat, a chtěla jsem pohladit jeho tvář, jako to udělalo světlo.

Byl mým světlem. Mým západem slunce. S výraznými barvami. Zaplavený poklidně tmou.

To se stalo už dávno.

Žije už jen v mých vzpomínkách. Pohřbený. Rebel, jakým vždycky byl. Někdy ho zahlédnu koutkem oka, jeho smích se ztrácí v davu, zbylé otázky čekají v noci na odpovědi.

Pravdou je, že se noci vůbec nebojím.

Žiji v ní. Oči se jí přizpůsobí, ruce si zvyknou na to, že nejsou líbány, a srdce je otupělé. Noc není nepřítelem, to jsem pochopila. Je to přirozený stav věcí, když slunce vyhasne.

To světlo mě překvapilo, když to moje už dávno někam zapadlo. Najednou se ve schodištní šachtě objeví žlutý paprsek a zastíní šeď…

Žlutá.

Její vlasy jsou žluté. Ne blonďaté nebo jako len, ale žluté. Jako pampelišky nebo citrony. Barvu utlačují tmavé kořínky, ale jen tolik, že víte, že je to schválně. Lemují obličej s brýlemi, které má nasazené na nose. Oči za nimi září a já mohu jen stěží dýchat, když na mě upřou zrak.

„Eriku!“ Sony roztáhne ruce a nohy, jako by načechráním křídel mohla zakrýt napěněná piva a smrad z cigaret. „Pomohlo by, kdybych vám řekla, že máte naprosto senzační boty?“

Erik stále drží otevřené dveře a udělá gesto, značící podřezávání krku. Sony okamžitě zmlkne.

„Hikari,“ vydechne Erik, „tohle je Neo, Sony, Coeur a Sam.“

Hikari.

Jestlipak Hikari ví, že má v očích slunce?

„Čau!“ vykřikne Sony a mává s otevřenou pusou. Coeur zamává zdrženlivěji a Neo jen pokyne bradou.

„Ahoj,“ pozdraví Hikari. Má úžasně zvučný hlas, smyslný a chladivý, linoucí se z jejích úst jako příjemný stín za horkého dne.

„Páni,“ vyhrkne Sony a hrne se do Hikariina osobního prostoru. „Ty jsi hezká.“

„Sony,“ napomene ji Erik.

„To je dobrý,“ řekne Hikari a zdá se, že ji pobavilo, nebo dokonce potěšilo, jak Sony okouzlila.

„Je s tebou zábava?“ zeptá se Sony. „Vypadáš na to.“

„Ráda bych si to myslela.“

„Hikari,“ osloví ji Neo, dává si záležet na každé slabice a záměrně zajede s vozíkem před Sony. „Jsi z Japonska?“

„Moji rodiče jsou, ale já jsem tady odtud.“

„Já jsem tady z předměstí,“ zašveholí Sony.

Neo obrátí oči v sloup. „To jsem netušil, že předměstí se nachází v pekle.“ Za tohle prohlášení si vyslouží poklepání na čelo. „Hej!“

„Tohle je Neo,“ vysvětluje Sony a poplácá ho po hlavě. „Je to naše Bejby.“

„Jsem tvým zajatcem, to máš pravdu!“ Neo ji plácne po ruce. „Hikari, ty máš nohy, vem je na ramena a uteč!“

„Panebože.“ Erik si dá ruce přes obličej a povzdychne si. A mě v tu chvíli napadne, jestli na zdravotní škole učí péči o děti.

„Tohle je Coeur,“ ukazuje Sony. Jeho jméno je významné a francouzské, stejně jako on.

„Ahoj, Hikari. Potřebuješ pomoct se zabydlováním?“ Coeur se opře o držadla vozíku vahou celého svého těla. Kolečkové křeslo se zvrátí dozadu a Neo z něho málem vypadne. Blokem praští Coeura do ruky a kolečka vozíku se opět dotknou země.

„Já ti pomůžu!“ nabídne se Sony.

„Ty rozhodně ne.“ Erik ji popadne za rukáv a stejně tak Coeura. Pomáhá si nohou, aby udržel Nea rovně.

„Ale…“

„Nechci nic slyšet. A cigarety? Opravdu? Měli byste mít trochu úroveň.“ Táhne je ke dveřím, které jsou zablokované klínem, aby zůstaly otevřené. „Běžte do svých pokojů.“

„Ale Erikuuu,“ kňourá Sony a marně se pokouší dostat se k nově příchozí. „A co uvedení do společnosti? Ještě jsem jí nepověděla své vtípky…“

„Běž dolů… Hikari!“ Erikova tvář se vmžiku změní, skloní hlavu a v obličeji mu zazáří přívětivý úsměv. „Sam tě zavede do tvého pokoje. Pokud budeš něco potřebovat, neboj se ji o to požádat.“

„Nashle, Hikari!“ Sony na ni zamává rukou nad hlavou. „Najdeme si tě, až utečeme.“

„Pokračuj!“

Vrzající dveře se zavřou a nechávají za sebou hlasy mých přátel a jejich uchvatitele. Hikari stojí, jen jednou se ohlédne, aby zjistila, že tu kromě mě nikdo není.

Nemůžu se pohnout. Protože na zlomek vteřiny, kdy otočila hlavu, jsem zachytila na jejím místě záblesk někoho jiného, výraz někoho jiného, někoho se stejnýma očima a se stejným hlasem, ale z jiné doby.

„Tak ty jsi Sam,“ vysloví napůl jako otázku a napůl fakt.

„Ano,“ vydechnu téměř fascinovaná, omráčená a naprosto vyděšená.

Hikari vytočí hlavu do strany, pohledem po mně přejíždí, jako bych na sobě měla mapu, na které by hledala záchytné body. Usměje se na mě a zpytavě si mě prohlíží. „Stydíš se, Sam?“

„Já… no.“ Zajíknu se – hlas mě zradí. „Nemyslím si, že jsem stydlivá. Mám jen problémy s existencí.“

„Co to znamená?“

„To je… Mám pocit, že moje tělo mi nikdy nepatřilo.“

Hikari se rozlévá zářivý úsměv ve tváři. Pobavený výraz si pohrává s rysy jejího obličeje.

„Ukradla jsi ho?“

Hikari je pacientka a podle lesklého bílého pásku na zápěstí je zřejmé, že si tu nějaký čas pobude. Tohle povede jen jedním směrem: Budeme ještě chvíli pokračovat ve zdvořilostech. Nabídnu jí pomoc, pokud bude potřebovat. Nějakou přijme, ale většinu odmítne. Pak se rozejdeme a půjdeme každá svou cestou. Takhle se to obvykle děje. Takhle si to přeje ta část mé osobnosti, která z ní má hrůzu.

„Chtěla bys, abych tě tu provedla?“ zeptám se a couvnu ve snaze dívat se k zemi a ne na ni. „Mohla bych ti ukázat kavárnu nebo zahrady.“

Hikari se zasměje na tři doby a udělá po střeše pár pomalých koketních kroků.

„Ne,“ odpoví.

„Ne?“

„Ne, nemám ráda prohlídky.“ Volné bílé tričko na ní plandá a sukně, odhalující nohy, se větrem vzdouvá stejně jako prameny vlasů, které se jí rozlévají jako zlatavá tekutina až k předloktí. Tam začínají obinadla, která jí kryjí paže od loktů až po zápěstí. Chtěla bych se jí zeptat, co ji do nemocnice přivedlo, Hikari má ale zjevně jiné plány.

„Držím se svého programu. A taky ráda zkoumám věci postupně.“

„Teď si prohlížíš střechu?“

„Teď prozkoumávám tebe.“ Hikari si přitiskne bradu k rameni a vrhne na mě uličnický pohled. „To jsi nevěděla, Sam? Lidé mají na sobě, kolem sebe, v minulosti, v budoucnosti napsány příběhy. Ráda je objevuju.“

Zní to asi divně, ale vítr zachytí její vůni, sladkou a hodně působivou, a odvane ji ke mně. Nakloním se, abych ji zachytila, ale zarazím se. Hikari si toho přesto všimne. Uculí se, a když si mě měří očima jako knihu, kterou chce sebrat z police, začínám si uvědomovat, že s ní budou mnohem větší problémy než s kterýmkoliv z mých zlodějů.

„Sam,“ řekne, ne mně, ale obloze, jako by zkoušela vyslovit mé jméno jako verš, který neví kam zařadit. „Je to zvláštní, ale mám pocit, že jsme se už někdy setkaly.“

Srdce mám až v krku. Polknu, ale jsem schopná jen zašeptat: „Třeba v minulém životě.“

Vyruší nás vítr, který převrhává skleněné lahve jednu po druhé. Hikari se zadívá na zbytky popela a rozlitý alkohol u mých nohou.

„Ukradli jste ty cigarety a alkohol?“

„Vlastně je ukradla Sony s Coeurem.“

„Takže jsi byla jenom komplicem,“ řekne a přátelský tón nahradí dlouhý povzdech. „No, asi si budu muset vystačit s tebou.“

Bez jediného dalšího slova si sepne vlasy do ohonu a zamíří ke dveřím.

„Ka… kam jdeš?“

„Musím něco ukrást. A ty mi s tím pomůžeš.“

„Ale… já…,“ vykoktám, ale mé poblouznění je silnější než ten dotěrný přízrak na mém rameni, který mi říká, že to není dobrý nápad, a tak nemohu dělat nic jiného než ji následovat. „Odkud jsi říkala, že jsi?“

„Z příšerného městečka uprostřed ničeho.“

„Ničeho?“

„Takového místa, kde všichni chtějí znát tajemství všech ostatních.“

„To může být kdekoliv.“

„A odkud jsi ty, Sam?“

Na tuhle otázku často nevím, jak odpovědět. A navíc jdu po schodech za Hikari a čekáme na výtah, tak mi nezbývá nic jiného než se na ni dívat a moje myšlenky nemají začátek ani konec. Naopak se míchají jedna do druhé, až je ze mě zmatená nervózní troska. Mám zarudlé tváře a v žaludku cítím podivné mravenčení.

Odkašlu si. Přijede výtah, Hikari do něj nastoupí jako první a zmáčkne tlačítko do přízemí.

„Jsem odtud,“ vypravím ze sebe.

„Z města?“

„Z nemocnice.“

Hikari se už netváří tak pobaveně. Drží se madla stejně jako já. Mezi její a mojí rukou je tak malá vzdálenost, že uvažuju, jaké by to bylo, kdyby se políbily.

„Sam?“

„Hm?“

„Co ti je?“ zeptá se Hikari, ale na tak závažnou otázku to řekne docela jemně.

Tohle je mezi nemocnými lidmi zásadní chvíle. Něco jako pravidlo. Znamená to, že když někoho potkáte za těmito stěnami, zeptáte se na jedno. Co ti je? Kdo je tvůj zabiják? Je to dvojí způsob, jak zjistit to samé. Ptá se vlastně, proč jsem uvězněna v nemocnici už tak dlouho, že se považuju za její součást. Chce vědět, do jaké míry jsem na umření.

Pohlédnu na její obvazy a jinak zdravě vypadající zbytek těla a chtěla bych se jí zeptat na totéž, ale…

„Na to by ses neměla ptát,“ zalžu. Místo aby přikývla nebo řekla, že rozumí, Hikari se dá do smíchu, až se jí celá hruď třese. Zase na tři doby. Jako by se srdce smálo spolu s ní.

„Je to snad jako ve vězení? Za co tu jsi, Sam?“

„Zjevně za spoluúčast při malých krádežích.“

„Dobře,“ řekne s nádechem koketérie. „Takže tohle nebude poprvé, kdy budeš pomáhat při nějaké krádeži.“

Dveře výtahu se otevřou, ale ani Hikari ani já se nepohneme.

Už jsem říkala, že ráda pozoruju lidi, ale někdy mám problém s nimi mluvit. Když žijete na jednom místě tak dlouho jako já, zjistíte, že lidé si nedokážou povídat s někým, o kom si myslí, že umírá. Lidé se v přítomnosti nemocných cítí nepříjemně, a tak předstírají, že nemoc neexistuje. Vyhýbají se slonovi v místnosti tak okatě, až rozpoznáte, že je to to jediné, o čem přemýšlejí. Ustoupí od vás, aniž by tím něco mysleli, protože vzdálenost je příjemná.

Ale ne každý se chová tímto způsobem. Hikari si myslí, že umírám. Vím to. Jinak by nepotřebovala průvodkyni, kterou by přesvědčovala, aby jí pomohla spáchat zločin. Kdykoliv se pokusím zachovat mezi námi určitou vzdálenost, Hikari se přiblíží – buď jakoby ze zvědavosti, nebo škádlivým tónem, hezkým pohledem a ještě příjemnějším projevem.

„Nedokážeš si moc povídat, viď?“

Kruci. Jenom na ni zírám.

„Tak… promiň.“

„Za co se omlouváš?“ zeptá se.

Vykročíme ven z kabiny výtahu. Zastaví se, aby si prohlédla atrium zalité světlem procházejícím střešními okny. Když na mě opět pohlédne, ten hravý výraz znovu zastíní její úsměv. „Já jsem v tom dost dobrá za nás obě a je to vlastně docela roztomilé, jak jsi nervózní.“

Rozpálí se mi tváře a najednou ze sebe nedokážu vypravit jedinou slabiku, natožpak vytvořit celou větu, abych jí odpověděla.

Hikari se uculí. „Někde tu je knihovna, viď?“

Přikývnu, a protože vím, že mi nic nevysvětlí, i kdybych se zeptala, vedu ji tam. Knihovna se od atria dost liší. Je stranou, ne tolik uprostřed dění a méně připomíná nemocnici. Tady si pacienti můžou číst v plyšových křeslech a uniknout do světa slovíček.

„Promiňte, paní. Nemůžu najít tuhle knihu,“ osloví Hikari dobrovolnici za stolkem. Vysloví nahodilý titul a autora, o nichž si nejsem jistá, že existují. „Myslíte, že byste mi mohla poradit?“

Knihovnice odměřeně přikývne a odpoví, že se podívá vzadu.

„Nemyslím si, že vypůjčení knížky je krádež, pokud si ji ovšem nechceš nechat,“ zašeptám.

Hikari pozvedne obočí. „Proč kradete, Sam? Ty a tvoji kamarádi.“

„Neptej se proč.“

„Proč ne?“

„Nevěřím v důvody.“

„Proč ne?“

Přimhouřím oči nad její neochotou přestat si mě dobírat.

„Udělali jsme si seznam cílů,“ odpovím. „Krademe, abychom si to mohli odškrtnout.“

Hikari mě nachytá, jak se jí dívám přes rameno.

„Vzduch je čistý?“

„Co?“

Teď mi teprve dojde, že kniha není to, na co má Hikari zálusk. Nemarní ani vteřinu, vyskočí na pult a přeleze ho. Poklesne mi brada. Natahuju krk a zběsile se rozhlížím na všechny strany, jestli se někdo nedívá.

„Co to…“

Bezstarostně demontuje elektrické ořezávátko a pomocí pera vytlačí ostří. Přikrčím se, protože to vydá zvuk rozbíjejícího se skla. Hikari si ho přidrží na světle a otestuje jeho kvalitu, ale pak se zamračí, když si uvědomí, že je k němu přišroubovaný kus plastu.

„Už se vrací,“ zašeptám, ale Hikari se ani nenamáhá se podívat. Vezme několik papírů a tužku a schová pod ně svůj lup. Pak přeskočí zpátky a popadne mě za rukáv košile.

Zpanikařím. Každý nerv v těle mám napjatý jako strunu. Vzdálenost našich těl je tak minimální, že prakticky cítím, jak jí zpod obvazů sálá teplo.

„Dělej.“ Hikari se zasměje, pustí mě a mrkne na mě. Rozběhne se a já se jí držím jako stín.

Dívám se na papíry, které svírá pevně, aniž je pomačká. „Jsi umělkyně?“

„Tak nějak.“ Hledí mi přes rameno a chichotá se, jak se knihovnice rozhlíží, kam jsme zmizely. Vrhne se do prázdného výtahu a jednou nohou přidrží dveře, aby se nezavřely a já ji mohla dohonit. Jakmile se výtah zavře, zakloní hlavu tak, že ukáže hrdlo a snaží se popadnout dech. Zpod límce vykoukne jizva, která mě, aniž bych chtěla, ohromí.

„Váš seznam…“

„Hm?“

„Říkala jsi, že máte nějaký seznam cílů,“ opakuje. Oči má teď mírnější a ne tak tmavé, jako by ji právě zasáhla vlna klidu a únavy.

„Nepřátel, které chceme zabít,“ pronesu.

„Jak poetické.“

„Omlouváš krádež, protože je poetická?“

Hikari se usměje. Je to nakažlivý úsměv. Na mé rty sice nezapůsobí, ale snaží se.

„Není nic tak lidského jako hřích.“ Pokrčí rameny. „Kde bych tak mohla najít šroubovák, ty moje drahá spolupachatelko?“

Když mě nazve svou, tváře mi polije horko, takže se opět zakoktám. „K čemu potřebuješ šroubovák?“

„Myslela jsem, že nevěříš důvodům.“

Nedokážu zabránit smíchu, který se ze mě dere. Potřesu hlavou, abych ho zahnala. Zřídkakdy se usmívám, i před svými zloději, ale ani tenhle nevysvětlitelný strach nemá takovou moc jako ona.

Dojedeme na patro, kde má pokoj. Celou cestu se náš rozestup stává hrou.

Mezi množstvím údržbářů je jeden, který nikdy nedává pozor na brašnu s nářadím, a ačkoliv už tolikrát spadl ze špatně postavených schůdků, nepoučil se. Nakoukneme do kumbálu s nářadím, kde by mohl být. Zády k nám vyměňuje žárovku a balancuje na schůdkách tak, že mu hrozí pád.

Přiložím prst ke rtům. Hikari přikývne a pozoruje mě, jak se opatrně kradu dovnitř. Nářadí se válí kolem brašny. Šroubovák leží v rohu. Popadnu ho, jak nejrychleji to jde, ale v tu chvíli se schůdky zbortí. Údržbář spadne na zem, téměř na mě.

„Hej!“ vykřikne. Přeskočím ho, Hikari zaječí a zavře za mnou dveře a obě se znovu rozběhneme.

„Ty mi něco tajíš,“ směje se Hikari.

„To nikdy nedělám.“

„Nikdy nekradeš?“

„Nikdy neutíkám.“

„No,“ Hikari těžce dýchá, „teď jsi kvůli mně běžela.“

Pod světlem v hale prosviští skupinka doktorů a vyruší nás. Nemocniční lékaři se začínajícími doktory na stáži běží za svým pacientem. Já i Hikari ustoupíme ke stěně jako auta uhýbající sanitce. Kolem nás zavlají bílé doktorské pláště, za nimi v závěsu běží dvě sestry, jedna se stetoskopem kolem krku a druhá se dívá na svůj pager. Nečitelné výrazy patří k jejich výcviku.

Hikari sleduje skupinu s obavami. Já neztrácím čas. Pacient, k němuž směřují, je ve svém vlastním limbu. Náš zájem mu nijak nepomůže.

Hikari se neuvolní ani poté, co nám všichni zmizí z dohledu. To, že se při našem útěku chovám, jako by se nic nestalo, ji zasáhlo víc, než by mělo.

„Ty tu žiješ celý svůj život, viď?“ Další polovičatá otázka. Tentokrát mluví předpoklad sám za sebe. Říkala jsem vám, že vidím stále ty stejné věci každý den. Apatie je důsledkem opakování. Věnuju běžícím doktorům tolik pozornosti, kolik byste jí vy věnovali vánku.

„Život,“ řeknu, „není možná to správné slovo pro to, co máš na mysli.“

Konečně jí to dojde. Že možná nejsem stejná jako ostatní pacienti nebo lidi, se kterými se setkala. Vypravěči jsou přirozenou součástí věcí, dokud si je pořádně neprohlédnete.

„Kdo vlastně jsi, Sam?“ zeptá se a přitom jí v očích žlutě zajiskří. „Něco mi říká, že jsi víc než jen cizí člověk, který mi připadá povědomý.“

Pohlédněte člověku do duše a uvidíte tam někoho, koho jste znali, a zeptejte se sami sebe, jestli věříte na reinkarnaci. Pokud věříte, že duše nikdy opravdu neumírá, ale jen přechází do jiného těla, do jiné mysli, jiného života, jiné reality, pak se nabízí otázka, co podle vás dělá někoho skutečným?

Je to možnost dotknout se ho? Cítit hmatatelnou povahu jeho tepla, texturu jeho kůže, bubnující puls v jeho žilách? Nebo je někdo opravdu skutečný, když vyslovíme nahlas jeho jméno? Když ho zašeptáte do prázdna a ono vytvoří představu o něm?

Hikari se přiblíží a sevře mi ramena. A je tu ten dávný strach, který tak dobře znám.

Možná vám to nedává smysl, ale znala jsem jen jednoho člověka, který se podobal světlu, které Hikari vyzařuje.

Mohli byste si myslet, že vypadá jako on, chová se jako on, a proto jsem jí tak okouzlená.

Jenomže on je mrtvý. Je přízrakem, stejně tak jako to, co jsme sdíleli, a proto ty dva nemohu srovnávat. Srovnávám jen jejich bytí. A někdy slunce září tak, že jste nuceni odvrátit zrak.

Zachvátí mě strach jako tehdy, když jsem zachytila její barvu na tom mostě a našeptává mi: Pokud je tím, kým si myslím, že je, nikdy, za žádných okolností, vymyšlených či reálných, nesmím vyslovit její jméno. A nesmím se k ní přiblížit ani ze zvyku, ani kdyby mě vábila, ani kdyby mě to lákalo. Nesmí pro mě být skutečná.

„Já…“

„Hikari!“ Dívka ztuhne. To na ni volá a s dupotem se k ní halou blíží starší dvojice s visačkami návštěv.

„Omlouvám se, moje neznámá.“ Povzdechne si. „Konec zábavy.“

„Dej mi to,“ přikážu. Hikari hledí nechápavě na mou nataženou dlaň. „Vysvětlím jim, že to byla moje vina. Že jsem to ukradla já. Vždyť jsem spolupachatelka. Tak na mě můžeš klidně svalit vinu.“

„Snažíš se být rytířem v nablýskaném brnění, co?“ Hikari si dá ukradené věci do kapsy a papíry použije na zabalení šroubováku a ořezávátka. „Neměj strach. Jednou budeš mít šanci něco ukrást zase ty pro mě.“

„Hikari!“ zopakuje její matka s tváří staženou obavami a její slova, kterým nerozumím, znějí jako hubování. Hikari na to nic neříká. Tváří se, jako by jí nezáleželo, že na ni někdo ječí.

Když se ale její matka obrátí na mě, zamračí se ještě víc a něco mumlá, Hikari se postaví přede mě. S rukama zkříženýma na prsou jí něco říká, asi na moji obranu. Kéž bych mohla jít s ní, když ji za ruku odvádějí pryč.

Jak se ode mě čím dál víc vzdaluje, přemýšlím jen o tom, že až pozná tohle místo a stane se jeho součástí, uvědomí si tu jedinou pravdu, kterou nás dokážou naučit naši zabijáci: Ať už ukradneš cokoliv, noci budou i tak dlouhé a den stejně tak iluzí, jako i smyslem věcí.

„Sam!“

Sony není plně závislá na kyslíkové masce. Její jediná plíce ji zásobuje dostatečně, ale rozhodně by neměla běhat. Nikdy. Takže když se ke mně řítí s Coeurem halou a netlačí před sebou kolečkové křeslo, sevře se mi žaludek.

„Proč nejste ve svém pokoji?“

„Jde o Nea,“ odpoví Sony. „Za chvíli ho budou operovat.“

„Cože?“

„Přijeli jeho rodiče,“ dodá Coeur a všichni tři víme, že pokud nebudeme jednat rychle, skončí to katastrofou.

3

Nezlomnost

Před třemi lety

NEMOCNICE DNES přijala divného hubeného kluka. Růžové odstíny motýlí vyrážky zalévají jeho tvář a jejich křídla ho líbají na nos.

V náručí nese kartonovou krabici a u dveří do svého nového pokoje se zastaví. Patříval někomu jinému. Vzhledem k tomu, že neví, v jakém stavu ten někdo místnost zanechal, zaváhá.

Konečně se usadí na posteli, ale takovým způsobem, jako když postel ještě není vaše. Nohy mu visí přes okraj a boty ho táhnou za kotníky dolů jako cihly připojené k tyčkám.

„Měl by ses pokusit se tu s někým skamarádit, Neo.“ Jeho matka si pohrává s křížkem na krku. Stojí v rohu, co nejdál to jde. Je plná strachu a nehmatatelných obav o své dítě, které ji od něho vzdalují.

„No tak, synku.“ Neův otec je jeho pravým opakem. Je to vysoký muž, rozložitý, se zvučným hlasem. Vypadá na to, že kávě říká kafe a stěžuje si na vládu. „Jen proto, že si tady pobudeš jen krátce, neznamená, že se tu nemůžeš seznámit s novými lidmi. Až se vrátíš do školy, budeš se na vše dívat z jiné perspektivy. A nelež pořád v knihách, jo?“

„Tohle je nemocnice, tati. Ty lidi, co tu poznám, tu nebudou moc dlouho.“

Víc už jsem neslyšela.

Jsem v sesterně, nacházející se přímo naproti jeho pokoji. Protože je tu nový, rolety nejsou zatažené a dveře zejí dokořán. Při této příležitosti mě přemůže zvědavost.

Erik to zaregistruje.

„Už jste se seznámili?“ zeptá se. Prochází grafy, kontroluje tabulky a dělá, co má v popisu práce. Zavrtím hlavou. „Tak mu dones tác s večeří.“ Ukáže na vozík. „A začni konverzovat.“

„Konverzovat?“

„Konverzovat.“

„Nevím, jak do toho.“

„On pravděpodobně ano. Tak mu jen dones tác.“

„Snažíte se mě zbavit?“

„Jistě. Mám dost práce, ale ty tady hodiny vysedáváš. Tak běž.“ Erikovo pero je mocná zbraň. Bez lítosti mě s ním ťukne do čela. A s tím vysedáváním má pravdu.

Celý den procházejí chodbou doktoři, pacienti, sestry a sanitáři. Pozoruju je zpoza stolu jako starý námořník přilepený k pozorovatelně. Svůj život trávím pozorováním lidí z nejrůznějších nemocničních pozorovatelen. Většina momentů je prchavých, jde jen o několikavteřinové vzrušení, ale pak pacienti nebo návštěvníci nebo cizí lidé odejdou. Tyto chvilky uspokojují mou zvědavost a pak vyčkávám na další.

Ale na Neovi je něco zvláštního. Je klidný. To ticho přiživuje mou zvědavost. A tak okolo sedmé hodiny, když jeho rodiče odejdou, přináším Neovi večeři.

Je sám.

Jak se ukáže, je sice o samotě, ale děje se toho kolem něho dost.

Druhou stranu dveří střeží teď už prázdná kartonová krabice. Po posteli jsou rozprostřené papíry, prostěradlo se topí v moři inkoustových čar.

„Erik mi řekl, ať ti přinesu večeři.“

Table of Contents

Předmluva

Předtím

1

2

3