Obsah

- OSOBY

- Kapitola první

- Kapitola druhá

- Kapitola třetí

- Kapitola čtvrtá

- Kapitola pátá

- Kapitola šestá

- Kapitola sedmá

- Kapitola osmá

- Kapitola devátá

- Kapitola desátá

- Kapitola jedenáctá

- Kapitola dvanáctá

- Kapitola třináctá

- Kapitola čtrnáctá

- Kapitola patnáctá

- Kapitola šestnáctá

- Kapitola sedmnáctá

- Kapitola osmnáctá

- Kapitola devatenáctá

- Kapitola dvacátá

- Kapitola dvacátá první

- Kapitola dvacátá druhá

- Kapitola dvacátá třetí

- Kapitola dvacátá čtvrtá

- Kapitola dvacátá pátá

Přeložila Marie Macháčková

Bylo uplatněno morální právo autora.

Všechny postavy a události v této publikaci, kromě těch veřejně známých, jsou fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými nebo mrtvými, je čistě náhodná.

Cynthia Harrod-Eagles

The Mistress of Ashmore Castle

Copyright © Cynthia Harrod-Eagles 2023

First published in Great Britain in 2023 by Sphere,

an imprint of Little, Brown Book Group

All rights reserved

Translation © Marie Macháčková, 2024

ISBN 978-80-249-5597-1

Tonymu, navždy

OSOBY

Rodina na zámku Ashmore

Giles Tallant, šestý hrabě ze Staintonu

- jeho manželka Kitty, hraběnka

- jejich syn Louis, lord Ayton

- jeho nejstarší sestra Linda, provdaná za vikomta Cordwella

- jejich děti Arabella a Arthur

- jeho bratr Richard

- jeho sestra Rachel, 18 let

- jeho sestra Alice, 17 let

- jeho ovdovělá babička Victoire (grandmère, stará dáma)

- nevlastní bratr jeho dědečka Sebastian (strýc Sebastian)

- jeho ovdovělá matka Maud, hraběnka vdova

- její bratr Fergus, devátý hrabě z Leaku (strýc Stuffy)

- její sestra Caroline, vdova po siru Jamesi Manningtreeovi (teta Caroline)

- její sestra Victoria (teta Vicky), provdaná za knížete Wittenstein-Glücksbergského (strýc Bobo)

- její sestřenice a bratranec Cecily a Gordon Tullamoreovi

- jejich děti Angus, Beata, Fritz, Gussie, Ben, Mannox, Mary

Sluhové

Moss, majordom

Crooks, komorník pana Sebastiana

Speen (zesnulý), bývalý komorník pana Richarda

Afton, nový komorník hraběte

William, Cyril, Sam, James (bývalý komorník hraběte Hook), lokajové

Wilfrid, Eddie, pomocníci

Peason, vrchní zahradník

Allsuch, druhý zahradník

Cox, Wilf, zahradničtí pomocníci

Služebné

paní Websterová, hospodyně

slečna Hattová, komorná hraběnky

slečna Taylorová, komorná hraběnky vdovy

Rose, Daisy, Doris, Ellen, Mabel, Tilda, Milly, Addy, Ada, Mildred, služky

Dory, šička

paní Oxleaová (zesnulá), bývalá kuchařka

paní Terryová (Ida), nová kuchařka

Brigid, Aggie, Debbie, kuchtičky

chůva Pawleyová

služka k dětem Jessie

Služebnictvo ve stájích

Giddins, vrchní podkoní

Archer, štolba hraběte

Josh Brandom, štolba urozených slečen

Tommy, Oscar, George, čeledíni

John Manley, Joe Green, kočí

Na panství

Markham, správce panství

Adeane, šafář

Moresby, solicitor

Axe Brandom (Joshův bratr), dřevorubec

Ve vesnici

Dr. Bannister, reverend v kostele svatého Petra

Dr. Arbogast, lékař

Mayhew, policejní seržant

Tom Holyoak, policejní konstábl

slečna Violet Eddowesová, filantropka

- její kuchařka paní Grapeová a služka Betty

Market Harborough

Nina, nejlepší Kittyina přítelkyně

- její manžel Joseph Cowling

- Decius Blake, jeho tajemník

- její hospodyně paní Deeringová

- její komorná Tina

- její štolba Daughters

- její přítelkyně a sousedka Bobby Wharfedaleová

- Bobbyin manžel Aubrey

- Bobbyin bratr Adam Denbigh

- její přítelkyně lady Clemmie Leacocková

V Londýně

Molly Sandsová, učitelka klavíru, kdysi milenka pátého hraběte ze Staintonu

- Chloë, její dcera

sir Thomas Burton, impresário, důvěrný přítel staré dámy

Henry Mawes Morris, karikaturista, přítel pana Cowlinga

- jeho manželka Isabel a dcera Lepida

KAPITOLA PRVNÍ

Prosinec 1903

Majordom Moss kráčel místností a všichni měli možnost zahlédnout, že na stříbrném podnose, který nesl, leží dopis s cizí poštovní známkou. Byli však slušně vychovaní, proto se tvářili, že nic nevidí, a pokračovali ve snídani, jako by se nechumelilo.

Moss se zastavil u Kitty, uklonil se a něco uctivě zamumlal. Kitty si obálku vzala z podnosu, a zatímco se Moss důstojně vracel ke dveřím, otevřela ji, vytáhla dopis a přečetla si ho. Teprve když ho bez komentáře složila zpět do obálky, to už její švagrová Linda nevydržela. Podívala se na ni a vyhrkla: „No? Předpokládám, že je od Gilese. Co píše?“

„Ale no tak, drahá,“ napomenul ji jemně její manžel lord Cordwell.

Dokonce i Kittyina tchyně, hraběnka vdova, která právě neoplývala taktem, nad dceřinou neomaleností nesouhlasně zasykla.

Linda jenom trhla rameny. „Nedělejte, že vás to nezajímá,“ prohodila do pléna. „No tak, Kitty, co píše?“

Kitty si dávala s odpovědí na čas. Měla sevřené hrdlo. Nečekala, že se manžel ozve. I kdyby měl čas psát (a i kdyby si přál jí něco sdělit), nepředpokládala, že v Údolí králů existují poštovní schránky. Když zahlédla dopis, srdce jí poskočilo bolestnou radostí, a o to větší bylo zklamání.

„Píše, že jeden z archeologů jel z vykopávek služebně do Paříže a nabídl se, že tam všem pošle korespondenci,“ odpověděla nakonec.

„Nebuď protivná,“ vyštěkla Linda. „Vrátí se na Vánoce? To nás zajímá.“

Alice i Rachel s nadějí vzhlédly, ale Richard poznamenal: „Cestovat sem a zase zpátky zabere přinejmenším čtrnáct dní a Giles do Egypta sotva přijel. Za tu námahu mu to nestojí.“

Linda nesouhlasně vydechla. „Je to hanebnost, takhle si odjet. Podle mě je to naprosto outré. A pokud se na Vánoce nevrátí, budou mít lidé řeči. Ale to je pro Gilese typické – myslí jenom na sebe.“

Kitty prudce odsunula židli a vstala, takže Linda mohla zbytek své stížnosti vychrlit už jen za odcházející postavou. „Je to tvoje vina, Kitty! Měla jsi spoustu příležitostí, abys na něj získala nějaké páky. Kdyby ses trochu snažila, v téhle situaci jsme vůbec nemuseli být.“

„Prosím, teto Kitty, můžu dostat poštovní známku?“ žadonil Lindin syn Arthur, ale odpovědi se nedočkal.

Hraběnka vdova ho zpražila pohledem a potom se otočila k Lindě: „Nechápu, proč děti snídají s námi. Vy jste jako malí nesměli sejít dolů ke stolu, dokud vám nebylo dvanáct.“

„To byl Kittyin nápad,“ utrousila Linda mrzutě. „Předpokládám, že je to teď moderní.“

„Je to proto, aby se děti naučily chovat u stolu,“ ozval se Richard, ale jemné pokárání, které v jeho slovech zaznívalo, po Lindě sklouzlo jako voda po skle. Možná kdyby jí na hlavu spadla cihla, všimla by si toho, ale zkoušet to na ni s jemnými narážkami byla ztráta času.

„Třesky plesky,“ vyštěkla hraběnka vdova. „Správnému chování je má naučit chůva, od toho tady je. A dokud se chovat neumí, měly by zůstávat v dětském pokoji. Proč jsi s sebou jejich chůvu nepřivezla?“ obrátila se na Lindu.

„Dala výpověď těsně předtím, než jsme sem jeli,“ prohlásila Linda a přitom si mazala plátek toastu tak vehementně, až se rozlomil. Ve skutečnosti si chůvu nemohli dovolit. Cordwellova finanční situace byla žalostná a Linda doufala, že v Ashmoru bude moci zůstat dost dlouho na to, aby překonali nejhorší období.

Cordwell si tak srdceryvně povzdechl, až se ho Sebastianovi, který měl poměrně jasnou představu o tom, jak to na Holme Manor vypadá, zželelo a pokusil se ho rozveselit. „Co říkáš tomu, že bychom si dnes dopoledne zastříleli, Cordwelle? Mohli bychom jít k řece a podívat se, jestli tam nejsou nějaké kachny.“

Začali probírat různé možnosti a Richard vyklouzl, aby vyhledal Kitty.

V Paví komnatě, kterou využívala jako svůj soukromý salon, stála Kitty u okna a vyhlížela do šedého zimního dne. Mraky visely jako mlha nízko nad lesy a venku se nic nepohnulo – kromě havranů, kteří kroužili nad vrcholky stromů jako černé tečky.

Na stěně vedle okna visela kolorovaná kresba Gilese, kterou dělala Alice. Giles ji dal zarámovat jako dárek. Byl na ní z tříčtvrtečního profilu a zamyšleně hleděl kamsi do dálky. Jak výstižné, pomyslela si Kitty: myslí i srdcem bude vždycky někde jinde.

Když odjel do Egypta, aby se připojil k přátelům v Údolí králů, mohla si oči vyplakat. Vždy věděla, že archeologie je jeho velká vášeň, ale zdrtila ji především jeho slova na rozloučenou. Řekl jí, že ho doma všechno dusí a že musí pryč. Bála se, že i ona je jednou z těch věcí, před nimiž chtěl utéct. V každém případě neměla žádnou moc jak ho u sebe udržet. Musela si se smutkem připustit, že Giles ji nemiluje tak, jako ona miluje jeho. Vlastní manželka, dítě, domov, rodina – ani to všechno dohromady pro něj neznamenalo tolik jako zaprášené sarkofágy a rozpadající se kostry cizinců, zesnulých před dávnými věky.

Slyšela, jak za ní někdo vchází do místnosti, a podle vůně vody po holení značky Paris Pearl poznala Richarda. Zezadu k ní přistoupil a položil jí zlehka ruku na rameno.

„Ubohá Kituško,“ politoval ji. „Už neplač. Moje sestra je nemožná, ale s tím se nic nenadělá.“

„Já nepláču,“ namítla Kitty.

„Ale vypadáš, jako bys měla slzy na krajíčku. Ani s Gilesem se nedá nic dělat, to víš sama.“ Obrátila se k němu – oči se jí sice leskly, ale měla je suché.

„Co můj nemožný bratr v dopise píše?“ zajímal se Richard.

„Že počasí je slušné, hmyz snesitelný, vykopávky pokračují a vzrušující objev je pravděpodobně na spadnutí.“

„Skandál! Je ženatý s nejhezčí ženou v Anglii a nemá pro ni jediné něžné slůvko.“

„Opravdu budou mít lidé řeči, když se na Vánoce nevrátí?“ zeptala se.

„Nevidím jediný důvod, proč by měli. Ve svém postavení si Giles může dělat, co chce. Lidé by samozřejmě dali přednost tomu, kdyby se hrabě věnoval spíš tradičním nectnostem, jako jsou prodejné ženy a hazardní hry. Tak to dělal i náš otec – kterého mimochodem všichni uctívali. Ale pokud se starouš Giles na tyhle plnokrevné neřesti necítí, pak osvojit si nějakou vlastní specifickou výstřednost je druhé nejlepší řešení. Lidi by šokovalo jedině to, kdyby se choval s bezpříkladnou viktoriánskou počestností.“

„Plácáš hlouposti, jen abys mě rozveselil,“ řekla Kitty, ale začala se usmívat.

Vrhl na ni pohled plný uražené nevinnosti. „Ani v nejmenším! Podívej se na našeho drahého starého krále Teddyho. Než nastoupil na trůn, byl to pořádně zlobivý chlapec, a všichni ho za to milují. Kdyby se choval jako upjatý bankovní úředník ze Sidcupu, nikdy by jim tak k srdci nepřirostl. Teď se musíme zaměřit hlavně na to, aby ses rozveselila. Co kdybychom uspořádali úžasný vánoční ples?“

„Ples? To myslíš vážně?“

„Smrtelně! Nech mě přemýšlet… nejlepší doba je sobota před Vánoci. Devatenáctého.“

„Ale to je moc brzy – všichni už určitě něco mají.“

„Kvůli plesu na zámku Ashmore to zruší,“ prohlásil sebevědomě. „Zhruba tucet lidí pozveme, aby tady přespali, a v neděli jim zařídíme odvoz. Domluvím to s Adeanem a Saddlerem. A ty pozveš na bál všechny sousedy.“ Rozhlédl se. „Někde tady určitě máš papír a inkoust. Ano, přines to a začneme sepisovat úkoly. Potom si promluvíš s paní Websterovou a já zajdu za Adeanem.“

„Jsem tak ráda, že jsem do všech postelí koupila nové matrace,“ poznamenala a zamířila ke svému psacímu stolku.

„Matrace jsou nejdůležitější,“ souhlasil s ní. „Právě kvůli tomu lidé většinou pozvánku přijmou.“

Usmála se. „Ty jsi ale mluvka.“

Paní Terryová vařila na zámku pouhých sedm měsíců. Za předchozí kuchařky to byla obyčejná vrchní kuchtička Ida, ale po šokující smrti paní Oxleaové nastala nouzová situace a ona musela převzít otěže. Stejně už předtím často dělala řadu úkolů za ni (paní Oxleaová si ráda přihnula) a už dlouho na tu práci měla zálusk. Když jí hospodyně paní Websterová tlumočila návrh jejího lordstva, jestli by nechtěla místo převzít nastálo, vděčně nabídku přijala.

Panovalo všeobecné přesvědčení, že si vede docela dobře, ale zatím nemusela vařit na žádnou větší akci. Ples! To byla naprosto jiná výzva.

Paní Websterová za ní přišla ještě dřív, než bylo pořádání plesu vyhlášeno oficiálně. Zpráva se k hospodyni dostala jako obvykle nepřímou, ale spolehlivou trasou: Richard od Kitty odešel za strýcem Sebastianem, jenž byl u sebe v pokoji. Sebastianův komorník Crooks, který se motal poblíž a těžko mu mohlo něco uniknout, neztrácel čas a pospíšil si novinku zatepla vyklopit paní Websterové.

O svých vlastních schopnostech paní Websterová nepochybovala, věděla, že takovou velkou akci zvládne, ale uvědomila si, že Ida bude potřebovat povzbuzení. „Paní pro vás pošle a vy musíte samozřejmě předstírat, že je to pro vás novinka, ale bude dobře, když budete mít návrhy na případný jídelníček už promyšlené, abyste působila klidně a sebejistě.“

Ida vůbec nebyla klidná ani sebejistá. „Ke zdejší rodině přibude ještě tucet dalších lidí, kteří tady budou spát!“

„A taky služebnictvo hostů, na to nezapomínejte. Je to celý zástup lidí navíc, ale pro služebnictvo může uvařit Brigid a Aggie, s tím si nemusíte dělat starosti.“

„Co se při plese podává za pohoštění? Chody jako při večeři?“

„Bufet,“ opáčila paní Websterová. „Většina jídel se dá předchystat. Humří a ústřicová paštika, bouchées à la reine a podobné věci. Glazovaná šunka, studené plátky hovězí pečeně pro pány. Kynuté máslové houstičky…“

„Kde na ně vezmu čas?“

„Kupte je,“ prohlásila paní Websterová bryskně. „Pekař Toller z vesnice vám je dodá a nikdo nepozná rozdíl.“

„Když myslíte, že by to nevadilo… A co ještě?“

„Ovoce. Cokoli, co se dá v tuhle roční dobu sehnat – hlavní je aranžmá. A něco sladkého jako moučník. Možná coffee blancmange. To se dá připravit taky dopředu. Někde máme spoustu malých skleněných pudinkových misek – v nich by to vypadalo pěkně. A na závěr večera bílá polévka.“

„A před plesem bude nejspíš večeře.“

„Před tancem zase tolik jíst nebudou. Postačí čtyři nebo pět chodů a nic moc vydatného. V neděli bude střelecký oběd a odpoledne kompletní večeře.“

„A ještě snídaně.“ Ida si přitiskla ruce na tváře a představila si tu horu pokrmů, které musí připravit. Hlas jí zakolísal. „Ach paní Websterová, jak to všechno zvládnu?“

„Tvrdila jste, že tu práci chcete,“ prohlásila paní Websterová rázně. „Tak teď ji máte. Budete potřebovat hodně pomocnic, to dá rozum, ale paní už se předtím zmínila, že smím najmout, kohokoli bude potřeba, a to se týkalo i kuchyně. Vzchopte se, paní Terryová. Nemusíte vařit každé jídlo sama. Budete jako generál, který vydává rozkazy. Ovšem pokud nevěříte, že na to máte, potom…,“ dodala lstivě a napůl se otočila k odchodu.

„Já si věřím, opravdu,“ ujišťovala ji Ida rychle. „Nemusíte mít strach. Stane se ze mě nejlepší kuchařka ze všech panských domů v zemi. Jednou se o mně bude mluvit. Proslavím se – paní Terryová z Ashmore Castle… A až budu stará, napíšu svou vlastní kuchařku jako paní Beetonová a všichni z ní budou čerpat recepty.“

„Tak se mi to líbí,“ pochválila ji paní Websterová.

V horním patře sídla ve staré učebně, která nyní sloužila jako salonek pro mladé dámy, bylo příjemně teplo. Od chvíle, kdy Kitty vzala dohled nad domácností do vlastních rukou, se nahoře vždy topilo – na rozdíl od dob, když měla zámek na starost jejich matka.

Alice byla usazená na podlaze, skicák opřený o kolena, a kreslila Rachel, která seděla na sedátku u okna a zasněně hleděla ven. Alice ji požádala, aby si rozpustila vlasy, které se nyní dívce v dlouhých pramenech vlnily přes ramena, a venkovní světlo jí v půvabné tváři modelovalo zajímavé stíny a rysy. Alice usoudila, že to bude pěkný obrázek.

Psi Tiger a Isaac se rozvalovali před krbem a občas slastně zafuněli.

Lindiny děti Arabella a Arthur byli zrovna chvíli zticha a zaujatě z dílků sestavovali mapu Evropy – Alice doufala, že je to na nějakou dobu zaměstná, protože náhodou věděla, že chybí polovina Belgie.

Rachel si povzdechla a Alici napadlo, že sestra vypadá dnes obzvlášť zamyšleně. Poslední rok hodně s matkou cestovala, chodila na večírky a plesy a setkávala se s řadou mladíků, takže existovala značná pravděpodobnost, že se do někoho zamilovala. Před rokem byla poblázněná do Victora Latteryho, který byl sice jako nápadník zcela nevhodný, ale v té době téměř nikoho jiného neznala – nicméně Rachel byla ten typ dívky, která bude do někoho zamilovaná věčně.

Alice ve snaze projevit chápavost podotkla: „Jsi duchem kdoví kde. Na co myslíš?“

„Na ples. Uvažuji, co si vzít na sebe,“ odpověděla Rachel.

„Aha,“ utrousila Alice bezvýrazně. Ona sama ještě ve společnosti nedebutovala, ale stejně mnohem raději jezdila na koni, než tancovala.

„Doufám, že mě mamá nebude zase nutit, abych si vzala ty bílé organzové šaty,“ pokračovala Rachel.

„Onehdy se Richard taky snažil přesvědčit Kitty, aby nosila bílou – Daisy zaslechla, jak se o tom zmínila slečna Taylorová.“

„Kitty je vdaná,“ namítla Rachel. „Vdané ženy bílou nenosí.“

„Nemrač se – zrovna kreslím obličej. To je sice pravda, ale znáš Richarda – vždycky chce šokovat. Říká, že hraběnka si může dělat, co chce, a že s těmi svými tmavými vlasy by v bílé vypadala úchvatně.“

Rachel si znovu povzdechla. „Kdežto já jsem tak světlá, že mně bílá nesluší.“

Alice souhlasila. „Vedle Kitty bys vypadala průsvitně jako flaška vodky.“

Rachel nakrčila nos. „Kam na ty strašné příměry chodíš?“

Alice nechtěla prozradit, že to slyšela od Axeho Brandoma. „Zaslechla jsem to někde u čeledínů,“ podotkla neurčitě.

„Hlavně ať tě neslyší matka.“

„Netvař se káravě, už zase se mračíš.“

„Trávíš příliš mnoho času ve stájích. A když budeš mluvit jako děvečka, nikdy si vhodného manžela nenajdeš.“

„Já se stejně vdávat nechci,“ opáčila Alice jako vždycky, když ji někdo pokáral, že se nechová jako správná dáma, je rozcuchaná, sedí na podlaze nebo dělá další věci zcela neslučitelné s představou dokonalé, vzorně vychované dívky.

„Určitě nechceš zůstat celý život doma,“ řekla Rachel.

„Proč ne? Nevidím důvod, proč bych měla jinde být šťastnější.“

„Mně se tady líbí,“ ozvala se Arabella a obě zaskočila – neuvědomily si, že je poslouchá. „Ráda bych tady zůstala pořád. Nechci domů. U nás doma je to jako flaška vodky.“

„Flaška vodky,“ pokyvoval hlavou důležitě Arthur. „Lezavo a smrádek.“

„Arthure, takhle nemluv!“ okřikla ho Rachel.

„Ale je to pravda,“ tvrdil Arthur. „Smradu jak v hradu. Nenávidím to tam. Chci zůstat tady.“

„Já taky,“ pištěla Arabella. „Budeme dnes odpoledne zase jezdit na koni, teto Alice?“

„Jé, ano! Můžu jet na Biscuitovi?“ přidal se Arthur a poskakoval na místě. Psi se probudili, zvedli hlavu a zadívali se jejich směrem. Uvažovali, jestli ten rozruch náhodou neslibuje procházku.

„Ne, musí jet na Goosebumpsovi, že, teto?“ namítla rychle Arabella. „Biscuita mám vždycky já, protože jsem starší a umím líp jezdit. Arthur je ještě mrně.“

„Nejsem mrně!“

„Jsi.“

„Včera jsi spadla ty. Já už jsem nespadl hrozně dlouho.“

„Když se budete hádat, nevezmu s sebou ani jednoho,“ prohlásila Alice. Děti zmlkly a pod jejím přísným pohledem se vrátily opět ke skládačce. Psi se znovu spokojeně rozvalili u krbu. Opékat se u ohně bylo po procházce jejich druhou nejoblíbenější činností.

Rachel na Alici vrhla pohled, který říkal: Teď vidíš, co by znamenalo zůstat celý život tady. Bude z tebe stará neprovdaná teta.

Alice se opět pustila do práce. Už se docela těšila, až děti odjedou, protože opravdu měla ve zvyku s nimi trávit až příliš mnoho času. Bylo jí jich líto, ale kdykoli je vzala s sebou na vyjížďku, znamenalo to, že nemohla zajet za Axem do chalupy v Motte Woods. Ty návštěvy jí chyběly. Chyběla jí jeho fenka teriéra Dolly, jeho krásná hnědá klisna Della a taky pony Cobnut, kterého Axe zachránil od překupníka a jemuž ona vybrala jméno. A chyběla jí i rozmanitá zvířata, o něž z času na čas pečoval, protože osiřela nebo byla zraněná.

Ze všeho nejvíc jí však chyběl sám Axe. A zajímalo by ji… zalétla v myšlenkách k poslední návštěvě a ruka s tužkou se jí zastavila. Když ho tehdy viděla, nastal mezi nimi zvláštní, bezdechý okamžik, kdy se k ní sklonil tak blízko, až měla pocit, že už ji políbí. Všechno se v ní k němu vzepjalo, jako když se květ vypíná ke slunci, ale Axe se na poslední chvíli napřímil a odvrátil se. Potom se k ní choval téměř úsečně a trval na tom, aby odjela, hned jak si vypije čaj. Tvrdil, že brzy bude sněžit, takže by se měla dostat domů co nejdřív.

Sníh se dlouho neudržel a téměř okamžitě začal tát, ale tou dobou už dorazila Linda s dětmi, které ji tak zaměstnaly, že od té doby Axeho neviděla. Navíc se blížily Vánoce, tudíž bude trvat celou věčnost, než zase dostane příležitost se nenápadně vytratit z domu. Chyběl jí. A zajímalo by ji…

Ozvalo se zaklepání na dveře a dovnitř vešla služebná Ellen. „Její lordstvo vás chce vidět, lady Rachel.“

„Které lordstvo?“

„Vaše matka, slečno.“

Rachel poslušně vstala, uhladila si sukni a zamířila ke dveřím.

„Ještě vlasy,“ upozornila ji Alice.

Rachel těžce nesla, když ji někdo káral, a její matce se určitě nebude líbit, když před ní předstoupí takhle. Zatvářila se vyděšeně. „Zapomněla jsem, že je mám pořád ještě rozpuštěné.“

„Nechte to na mně, slečno,“ ozvala se Ellen. Obratně jí stočila pár pramenů a s pomocí několika vlásenek, které jí narychlo půjčily Alice a Arabella, se jí podařilo vykouzlit jakýs takýs uzel. „Tak. Sice to není dokonalé, ale nedá se svítit, jak se říká.“

„Moc děkuji, Ellen! Jste velice šikovná. Kde jste se to naučila?“

„Ukázala mi to slečna Hattová. A Rose mi občas dovolí, abych se na ní procvičila. Jednou bych chtěla být komorná. A když umím učesat, můžu se starat o dámy, které přijedou na návštěvu a nemají vlastní komornou. A možná jednoho dne…“

„Matka na tebe čeká,“ připomněla Alice sestře a Rachel rychle pospíchala z pokoje.

Ellen vyšla za ní. Alice začala listovat náčrtníkem, až došla ke skice Axeho. Zachytila ho, jak sedí se skloněnou hlavou nad postrojem a opravuje ho. Alice nyní kresbu láskyplně ještě víc propracovala a vystínovala. Teď už by ho dokázala nakreslit po paměti, přesto bylo mnohem uspokojivější mít přímo před sebou živý model. Možná kdyby mohla na pár hodin vyklouznout a nechat děti tady… Koneckonců není jejich vychovatelka. Určitě by je zatím mohl pohlídat někdo jiný.

„Teto Alice, teď už můžeme jet na koni?“ vytrhla ji ze zamyšlení Arabella.

„Na koni, na koni, na koni,“ papouškoval Arthur a zase začal poskakovat, takže opět probudil psy. Vstali, protáhli se a s natěšeným výrazem zamířili k Alici. Měli radost, že zase pro změnu objevili v dosahu svého jazyka nějakou lidskou tvář.

„Tak dobře,“ povzdechla si Alice, vysmekla se psům a vstala. „Jděte se převléknout.“

„Hurá!“ vykřikla Arabella. „Skládanka je hotová, ale chybí jeden kousek.“

„Skládanky smrdí,“ prohlásil Arthur vítězoslavně. „Smrdí jako flaška vodky.“

„Jestli ještě jednou řekneš ,flaška vodky‘, zůstaneš doma. A smrad se taky neříká.“

Když Arthur zaslechl Alicino varování, připlácl si obě ruce na pusu. Arabella udělala totéž, ale oba se přitom vskrytu chichotali.

Paní Websterová zastihla majordoma Mosse v komoře, v níž se uchovávalo skleněné nádobí. Tvářil se zaměstnaně a poletoval po místnosti, ale působil spíš zmateně než činorodě. Co to s ním poslední dobou je? podivila se otráveně. Už na něj doléhá věk? Nebo si přihnul? Všichni komorníci pijí, ale možná si dopřává víc než obvykle.

Když se objevila ve dveřích, vzhlédl. „Už tak dávno jsme neměli ples,“ vyhrkl. „A dát nám vědět s tak malým předstihem! Musí se připravit tolik věcí a není na ně dost času. Vždyť ani nevím… a někteří hosté tady dokonce budou spát… a v neděli si půjdou zastřílet.“

„Všechno se postupně stihne,“ prohlásila paní Websterová pevně.

„Ale vy vůbec nemáte představu! Například taneční sál, tak dlouho se nepoužíval – netušíme, v jakém stavu je podlaha.“

„Copak si nevzpomínáte? Minule jsme využili tu firmu z Aylesbury. O všechno se postarají – zkontrolují podlahu, vyčistí ji, nakřídují a vyladí lustry. Půjčují také lehké přenosné židle a karetní stolky. Pan Richard už mluvil s Giddinsem o ustájení koní hostů a s Adeanem domluvil střílení. Zaskočila jsem za paní Terryovou, která už má jídelní lístek promyšlený, a já jsem najala další pokojské na úklid hostinských pokojů – přijedou zítra. Chybí nám kvalitní povlečení, ale opravené cíchy nechám povléct pro zdejší panstvo a z nákupního centra Whiteleys v Londýně jsem objednala nové – dušovali se, že vše potřebné dodají do pondělka.“

„No tohle,“ zamumlal Moss chabě. „Nechápu, jak jste toho v tak krátkém čase dokázala tolik stihnout.“

„Chce to systém,“ utrousila paní Websterová nevlídně. „Pokud na úkoly půjdete systematicky, uděláte si v nich pořádek. Když začnete panikařit, ničemu nepomůžete.“

Moss se urazil. „Já nikdy nepanikařím.“

„Pro vás tedy už moc práce nezbývá,“ pokračovala paní Websterová rázně. „Pan Sebastian se s vámi poradí ohledně vína a musíte si promluvit s Giddinsem o tom, jak zajistit přepravu na střelecký oběd a případně do kostela pro ty, kdo chtějí na mši. Adeane a Saddler seženou nadháněče a pomocníky na dobíjení zbraní pro ty pány, kteří si nepřivedou vlastní. Budete mít pro pana Richarda nachystané zbraně jeho lordstva?“

Moss opět nabyl svou důstojnost. „Samozřejmě,“ odpověděl se slabou výtkou v hlase. „O čem jste se mnou vlastně chtěla mluvit? Opravdu jsem docela zaneprázdněn.“

Paní Websterová vešla do místnosti a zavřela za sebou dveře. „Chtěla jsem s vámi mluvit o Jamesovi.“

„Aha,“ utrousil Moss.

„Nechápu, co to jeho lordstvo napadlo, když ho sesadil z místa komorníka na lokaje.“

„Odmítl jet se svým lordstvem do Egypta,“ připomněl jí Moss a vyjádřil své hluboké rozhořčení: „Taková šokující drzost a zanedbání povinností.“

„To já všechno vím,“ opáčila paní Websterová netrpělivě. „Ale proč ho proboha prostě nepropustil? Teď je z pana Hooka opět obyčejný James s poloviční mzdou a je jako hnisavý vřed. Všechny dole rozeštvává. Určitě jste si toho všiml.“

„Vždycky měl ostrý jazyk, ale teď je to s ním mnohem horší,“ souhlasil Moss.

„Všechno kritizuje! Sice se tváří, že to myslí dobře, ale v očích služebnictva akorát podkopává potřebnou autoritu.“

„Jsem si jistý, že vaši autoritu nic neohrozí, paní Websterová,“ chlácholil ji Moss trochu nechápavě.

Paní Websterová si podrážděně povzdechla. „Já přece nemluvím o sobě, ale o vás, pane Mossi.“

„O mně?“ vyjekl Moss.

„Očividně má zálusk na vaši práci. Je nepřijatelné, aby vás takhle pomlouval za vašimi zády. Nejenže to ohrožuje vaše postavení, ale navíc to kazí další služebnictvo. Co s ním hodláte dělat?‘

„Přece víte, že vyhodit ho není v mých silách,“ namítl Moss nešťastně.

„Já bych řekla, že je. Už není komorník a kromě komorníků spadají všichni sluhové do vaší pravomoci.“

„Ale hrabě je pryč…, kdyby chtěl, aby James odešel, vyhodil by ho sám. Možná existují důvody, proč… no, třeba si jeho setrvání ve službě přál. Kdyby po návratu zjistil, že je pryč, možná by ho to popudilo… Nemohla byste prohodit pár slov s jejím lordstvem? Nebo s panem Richardem?“

Paní Websterová nespokojeně mlaskla. Moss uhnul očima, těkal pohledem po zavřených skříních a hledal možnost úniku. Všechny ty nepříjemnosti… vyčerpávalo ho to. Přál si, aby paní Websterová šla pryč a nechala ho být. Jamese neměl rád nikdy, ani předtím, než ho povýšili. Nelíbilo se mu, jak se díval na služebné. Pomyslel na Adu, novou pokojskou, bílou jako lilie, křehkou jako motýlek. Toužil vyhnout se obtížnému rozhovoru s paní Websterovou, vyhledat Adu a najít nějakou záminku, aby si s ní mohl promluvit – vzhlédla by k němu uctivým, obdivným pohledem a jemu by se srdce dmulo štěstím. Představa, že by ji James nestydatě okukoval, nebo se jí dokonce dotýkal… Moss toužil ochránit ji před celým světem. Svou křehkou Adu s bělostnou šíjí štíhlou jako stonek květiny…

„Pokud ho nehodláte propustit,“ řekla ostře paní Websterová a vrátila ho zpět do přítomnosti, „alespoň si s ním promluvte. Odkažte ho do patřičných mezí. Všem teď vykládá, že bude dělat komorníka každému pánovi, který přijede bez vlastního sluhy. Ale momentálně je čtvrtým lokajem. Nemá právo se takhle vyvyšovat.“

„No, zkušený je,“ podotkl Moss chabě.

„Vždyť víte, že ho zajímá jenom spropitné. Pokud byste mu dovolil, aby dělal komorníka hostům, bylo by to stejné, jako byste ho za to, že odmítl jeho lordstvo doprovázet, ještě odměnil. A nemyslím si, že jeho lordstvo mělo na mysli právě tohle – vy ano?“

Moss se důstojně napřímil. „Pokud nějaký džentlmen bude potřebovat komorníka, je na mém rozhodnutí, koho mu vyberu. A s Jamesem promluvím, ať se krotí.“

„Měl byste ho propustit,“ opakovala paní Websterová nemilostivě.

„Já tu situaci vyřeším, nechejte to na mně,“ pronesl Moss povzneseně.

Paní Websterová na něj vrhla tvrdý pohled a odešla.

Moss počkal, dokud její kroky neutichly, a pak zamířil do svého soukromého pokoje a zavřel za sebou dveře. Ve skříni měl skoro ze čtvrtiny plnou lahev klaretu, který zbyl v karafě po jídle minulou noc a který před umytím dekantéru nalil zpět do lahve. Takovou trošku samozřejmě na stůl znovu naservírovat nemohl, ovšem na druhou stranu by byl hřích víno promarnit. Tohle byla komorníkova výsada za celoživotní oddanou péči o víno jeho lordstva.

Tvrdého alkoholu by se samozřejmě nikdy nedotkl.

KAPITOLA DRUHÁ

Obecně panovalo přesvědčení, že v prosinci je v Egyptě nejlepší počasí pro archeologické vykopávky – na anglické poměry bylo sice stále horko, ale ne přehnaně. Na pobřeží občas zapršelo, nicméně do vnitrozemí se déšť nedostal. Přesto bylo zvykem, že se o Vánocích práce na den nebo dva zastavila. Většina členů archeologické výpravy se vydala vlakem do Káhiry, ubytovali se v hotelu nebo u přátel a užívali si vymožeností civilizace. Giles přijel na naleziště teprve před několika týdny, tudíž se už nemohl dočkat, až se znovu pustí do práce, nicméně pozvání na štědrovečerní ples generálního konzula lorda Cromera mohl těžko odmítnout.

„Proč já?“ postěžoval si, když ukazoval pozvánku svým přátelům Talbotovi a Mary Arthurovým. „Proč nepozval tebe nebo Maxe?“

„Ty jsi hrabě,“ připomněla mu Mary Arthurová. „Předpokládám, že chce udělat dojem na egyptské úředníky. Anebo možná na lidi z francouzských diplomatických kruhů. A také na obchodníky.“

„Nejel jsem takovou dálku, abych se i tady zdržoval pořád stejnými nesmysly – plesy a večírky, to určitě!“

V doprovodném dopise přiloženém k pozvánce mu tajemník lorda Cromera Guy Bellamy vysvětloval, že jelikož budova generálního konzulátu je pouze v pronájmu a není příliš prostorná, ples a úvodní hostina se budou konat v soukromém sídle, které pro tuto příležitost poskytl pan Walton Antrobus. V obálce byl pro Gilese přiložený ručně psaný dopis od pana Antrobuse, který ho srdečně zval, aby u něj a jeho ženy pobyl v domě Ismailia tak dlouho, jak se mu bude chtít.

„Kdo je vůbec ten Antrobus?“ vyptával se Giles a ukázal na dopis. „Neznám ho.“

„Je to typ Američana, kterému se dnes poněkud vulgárně říká milionář,“ opáčil Talbot. „Mám dojem, že podniká v bavlně a dřevě. Majetek zdědil po otci a nyní šíří radost po celém světě tím, že utrácí své jmění všude, kam ho rozmar zavede.“

„To všechno podepíšu,“ přitakala Marie, „ale Tal je trochu nespravedlivý. Zapomněl se zmínit, že Antrobus i jeho manželka jsou kultivovaní lidé a horliví egyptologové. Někdy po Novém roce se k nám připojí na vykopávkách.“

„Ať se propadnu, jestli mě tam někdo dostane,“ bručel Giles. „I v Anglii špatně snáším, když se musím nasoukat do fraku.“

„Ty sis ho přivezl s sebou?“ prohodil Talbot podezřívavě.

Mary se zasmála. „Koukněte se, jak se tváří. To víš, že ano!“

„Jenom mě napadlo, že bych ho mohl potřebovat na lodi, nic víc.“

Talbot ho poplácal po ruce. „Nebuď hlupák, kamaráde. Dobře se tam najíš, vyspíš se v čisté posteli a umyješ se v teplé vodě. Využij příležitosti si pro jednou vytřepat písek z vlasů. A podívej se, jak je ohleduplný – navrhuje, že na Štědrý den můžeš přijet, jak brzy chceš, takže budeš mít plno času se připravit.“

„To je sice laskavé,“ připustil Giles neochotně, „ale stejně nemám komorníka.“

„Nějaký sluha, který ti pomůže s oblékáním, se určitě najde.“

„Navíc všichni jedou do Káhiry, takže bys tady těžko mohl zůstat a kopat si jen tak sám,“ dodala Mary.

Giles jel lůžkovým vlakem, protože bylo pohodlnější cestovat v noci, když se ochladilo, a výhled na monotónní scenerii podél kanálu nepředstavoval nic, co by člověku chybělo. Kupé sdílel s obtloustlým Francouzem, který zjevně dychtil po konverzaci, takže Giles nejprve předstíral neznalost jazyka a potom pro změnu zase spánek.

Otevřeným větracím průduchem dovnitř vanul větřík a kola na kolejích rytmicky duněla, takže spánek se nakonec dostavil i ve skutečnosti a Giles se probudil až ráno ve chvíli, kdy se vlak párkrát s rachotem zakymácel, jak přejížděl výhybky před vjezdem do města.

Když s taškou vystoupil z vagonu a poohlížel se po drožce, oslovil ho boubelatý mladík, který se představil jako Wrexham J. Antrobus s tím, že ho poslal otec, aby Gilese k nim domů doprovodil.

„Jak jste mě poznal?“ podivil se Giles.

„Táta si vystřihl vaši fotku z Egyptian Gazette. Necháváme si ho posílat z Alexandrie. Vyfotili vás, když jste vystupoval z lodi, pane. Vždycky upozorní, když z Anglie přijede někdo důležitý. Tudy prosím. Čeká nás auto.“

To na Gilese udělalo dojem. Automobily byly v Káhiře vzácnost – obvyklý dopravní prostředek zde představovali hubení utahaní oslíci a unavení koně. Velký nablýskaný vůz přilákal ohromný dav bosých kluků, které uniformovaný zřízenec odháněl jako otravné mouchy, ale rozptýlený „roj“ se zase pokaždé semkl a přilétl z jiného směru.

Antrobus junior nejprve dohlédl na to, aby Gilesova taška byla s náležitou péčí uložena, a potom se usadil vedle něj na zadní sedadlo. „Jiné zavazadlo nemáte? Dobře, Nobbsi, jeďte rovnou domů. Jak jsem vyrozuměl, svého komorníka jste si s sebou nepřivezl, Milosti, takže v době, kdy budete u nás, se o vás postará komorník mého otce Afton. Snídal jste? Znáte dobře Káhiru? Mám vám cestou ukazovat zdejší největší pozoruhodnosti?“

Giles pochopil, že mladý muž je mírně nervózní, a právě proto má potřebu stále něco drmolit. Nechal ho tedy mluvit a užíval si jízdu pohodlným dopravním prostředkem, který jako symbol pokroku a důležitosti vytlačil koňskou sílu na okraj vozovky a přímočaře si v časném ránu razil cestu ulicemi, kde stromy vrhaly dlouhé stíny a ve vzduchu se dosud vznášel nádech ranní svěžesti.

Jak se ukázalo, Ismailia House byl velmi velký a velmi majestátní dům, postavený v zádumčivém stylu staveb francouzských bulvárů. Oblé schodiště stoupalo k impozantním křídlovým dveřím, za nimiž se nacházely menší skleněné jako hradba proti hmyzu. Následovala obrovská vstupní hala, která Gilesovi připomínala spíš foyer přepychového hotelu – nechyběly mramorové sloupy a dlažba, všude samý purpur a zlato, palmy v květináčích a zrcadla.

Mladý Antrobus uvedl Gilese dovnitř. „Tady je, tati. Lorde Staintone, smím vám představit svého otce pana Waltona P. Antrobuse?“

Antrobus byl vysoký, rázně vypadající muž v elegantním obleku, měl pohlednou tvář, ustupující vlasy a brýle se zlatými obroučkami. Přátelsky se usmál, srdečně Gilesovi potřásl rukou a prohlásil, že je mu ctí ho uvítat ve svém domě. „Prosím, buďte tady jako doma, udělejte si pohodlí a dejte vědět, kdybyste cokoli potřeboval. Stačí říct a máte to mít.“

„Děkuji, jste velmi laskav, pane Antrobusi,“ zamumlal Giles. Přemíra starostlivosti ho dusila a uvažoval, zda by se ještě ve vší slušnosti nemohl vypařit.

„Říkejte mi Walte prosím. Stačí Walt. A tenhle chlapec je Wrex. Jsme zcela k vašim službám. Udělal jste nám nesmírnou radost, že jste přijal naše pozvání. Prosím dovolte mi, abych vám představil svou manželku – tohle všechno je její dílo. Právě ona mě přivedla k archeologii. Minnie, má drahá. Lorde Staintone, moje žena Minnie.“

Velmi příjemně vyhlížející a dobře oblečená dáma, která nezapřela podobu se svým synem, mu potřásla rukou a Giles se snažil patřičně zareagovat na její laskavé přivítání a dívat se jí do očí, přestože mu pohled stále těkal za její rameno, kde stála štíhlá mladá žena v šatech barvy půlnoční modře, s bohatou hřívou nepoddajných havraních vlasů a s poněkud nejistým úsměvem, která na něj hleděla velkýma tmavýma očima.

Když nějak slušně – doslovné znění si nevybavoval – odpověděl na přivítání, mohl se konečně ve vší zdvořilosti podívat za hostitelku. Paní Antrobusová mladou ženu pobídla, aby přistoupila blíž, a poznamenala: „Slečnu Lombardiovou už znáte, že? Giulio, má drahá, pojď sem. Giulia je moje společnice a asistentka. Hned po svátcích vyrážíme do Údolí králů, ovšem bez dámské společnice by to pro mě bylo nepatřičné a také nepříjemné.“

„Ano, Guilii znám velmi dobře,“ přiznal Giles zaskočeně. Dívka mu vložila svou hřejivou ruku do dlaně a hleděla na něj stále s trochu váhavým úsměvem. „Studoval jsem u jejího otce,“ dodal.

„Profesor Lombardi a já máme společného známého,“ vysvětloval Antrobus. „Drahého starého doktora Belzoniho. Četli jste jeho Chrámy a hrobky Egypta a Núbie? Zásadní dílo. Byla to první kniha, kterou mi Minnie o starověkém Egyptě doporučila, a nesmírně mě zaujala. Jakmile jsem zjistil, že se doktor Belzoni přestěhoval z Itálie do naší krásné země a nastoupil na katedru na naší místní univerzitě, nemohl jsem se dočkat, až ho poznám. A skutečně jsme se setkali! Bohatství má své výhody, viďte. Když jsme pak s Minnie přijeli do Evropy, doktor nám napsal dopis pro profesora Lombardiho. On i jeho rodina nás přijali s nebývalou laskavostí. Od té doby jsme se všichni stali dobrými přáteli.“

„Ano, laskavost Lombardiových sám dobře znám,“ souhlasil Giles a konečně pustil Giuliinu ruku.

„O tom nepochybuji! No, Giulia je zvyklá zapisovat poznámky svého otce a jsem si jist, že o starožitnostech ví víc než já a Minnie dohromady. Když nám tedy nabídla, že nás doprovodí jako Minniina společnice a sekretářka, nesmírně nás to potěšilo.“

„Potvrzuji každé slovo,“ přitakala paní Antrobusová. „Giulia je poklad a je pro nás jako dcera. Ale, Walte, drahý, neměli bychom jeho lordstvo nechat stát v hale.“

„Proboha, já hlava dubová! Po té dlouhé cestě vlakem by vám jistě přišel vhod šálek kávy. A snídaně! Prosím pojďte dál. Nebo chcete nejdříve zajít do pokoje a osvěžit se? Ale jistě máte hlad. Podívejte, hned vedle vestibulu je koupelna – tam si můžete umýt ruce a opláchnout si obličej, potom se nasnídáte a pak zajdete nahoru do svého pokoje. Do té doby vám můj komorník Afton, který o vás bude pečovat, vybalí zavazadlo a nachystá koupel. Co říkáte?“

Giulii, která stála stranou, takže na ni Antrobus neviděl, hrál na tváři pobavený úsměv, jímž očividně kvitovala organizační horlivost svého zaměstnavatele. Giles úsměv opětoval a Antrobusově přesvědčivosti podlehl. Opravdu si připadal víc hladový než špinavý. Zanedlouho tedy seděl u dobré kávy spíše německého než tureckého střihu, pochutnával si na měkkém pečivu s medem, na vejci, ovoci a jogurtu, který znal už ze svých dřívějších cest a oblíbil si ho. Francouzská okna ranního salonu byla otevřená a zakrývaly je krajkové záclony, které příjemně filtrovaly sluneční světlo, ale nechávaly ze stinné zahrady proudit dovnitř jemný větřík. Služebnictvo kolem nich našlapovalo tiše a pozorně je obsluhovalo, Antrobus byl srdečný společník, Guilia byla půvabná a jeho dlouholetá dobrá známá. Brzy cítil, jak se na něj navzdory vyhlídce na dnešní večeři a ples na konzulátu snáší klid, a těšilo ho, že přijel.

Jeho pokoj odpovídal stylu celého domu – byl prostorný, s vysokým stropem, bohatě zařízený a s více zrcadly, než by anglický džentlmen považoval za vhodné. Uvnitř panoval příjemný chládek, francouzská okna byla otevřená na balkon a na stropě se líně otáčel stropní větrák.

V místnosti se navíc nacházel drobný, hubený, houževnatě vyhlížející chlapík v komornické livreji, který předvedl důstojnou úklonu a vyvážil ji srdečným úsměvem.

„Vy jste Afton, že?“ řekl Giles, kterému se podařilo jméno vylovit z paměti.

„Přesně tak, Milosti, k vašim službám. Vybalil jsem vám tašku a večerní šaty vám později vykartáčuji a vyžehlím.“

„Obávám se, že z nich vysypete plno písku.“

„Není třeba se omlouvat, Milosti. Já si s pískem poradím, to je moje práce, s tím si nemusíte dělat starosti.“

„To je osvěžující přístup. Můj bývalý komorník odmítl jet do Egypta, protože byl toho názoru, že by se o mě ve stanu nemohl řádně postarat.“

Afton se zatvářil pohoršeně. „To se nedělá! Džentlmen následuje svého pána kamkoli, na nic se neptá a vykonává svou práci bez ohledu na podmínky. Smím-li to říci, pane, vypadá to, že váš komorník si moc vyskakoval.“

Gilese to pobavilo. „Nejspíš máte pravdu.“

„Občas se stává, že si člověk začne o sobě moc myslet,“ pokračoval Afton rozšafně. „Doufám, že jste ho na hodinu vyhodil, Milosti.“

„Ze svých služeb jsem ho propustil,“ přisvědčil Giles, „ale možná jsem nebyl tak tvrdý, jak bych měl.“

Afton ho zhodnotil pohledem a podotkl: „Troufám si říci, že byste si po namáhavé cestě dal dlouhou koupel, mylorde. Poslal jsem pro spoustu horké vody – za chviličku ji přinesou. Zatím zde je však dost teplé vody aspoň na to, abych vás mohl oholit, a potom…“

„Holím se vždycky sám,“ přerušil ho Giles.

Aftona jeho odpověď neodradila. „Zcela vám rozumím, Milosti, ale smím-li být tak smělý, je to chyba. Odvedu vždy lepší práci, než byste kdy zvládl sám, samozřejmě pouze z toho důvodu, že mám lepší výhled na všechna záludná místa. Pokud mi dovolíte, abych vám to dokázal, hned ten rozdíl uvidíte.“

„Nemám rád, když mě někdo holí,“ bránil se Giles urputně.

„Znal jsem mnoho džentlmenů, kteří byli trochu nervózní – nebo,“ dodal, když viděl, že se Giles zamračil, „možná bych měl raději říct přecitlivělí, ale díkybohu to s břitvou umím jako nikdo jiný na zeměkouli. Měl jsem vlastní holičství a chodili za mnou ti nejurozenější pánové. A nikdo z nich neutržil sebemenší škrábnutí. Admirál lord Jellyby – neznáte ho náhodou, Milosti?“

„Znal ho můj otec,“ opáčil Giles.

„O tom nepochybuji. No, Milosti, admirál vždycky říkával: Aftone, vy byste mě dokázal oholit i na palubě uprostřed zuřící bitvy a ve vichřici o síle devět uzlů. Dovolte mi, pane, abych vám to předvedl. Mám tu pěknou teplou vodičku i nahřáté ručníky.“

„Tak dobře, ale jen tentokrát,“ ustoupil Giles, kterého energie toho mužíka dočista udolala.

Vzápětí už seděl v křesle, Afton obratnými pohyby kouzelníka rozložil ručníky a zlehka mu vtiskl hlavu do polštáře.

„Ták, mylorde, prostě se pohodlně uvolněte a zjistíte, že je to velmi uklidňující. Někteří z pánů si občas zdřímli.“

„To u mě nečekejte,“ pronesl Giles vzdorně.

Afton se krátce zasmál. „Tak je to správně, Milosti. Neopouštějte most, dokud neuvidíte bělmo Etrusků.“

„Vidím, že jste vzdělaný muž,“ podivil se Giles.

„Když člověk dělá komorníka a čeká na svého pána, najde se dost času na čtení, mylorde.“

„A to, co slyším, je londýnský přízvuk, pokud se nepletu,“ pokračoval Giles, zatímco mu Afton mydlil bradu. „Co vás přivedlo zrovna sem?“

„Narodil jsem se ve Whitechapelu, pane, začal jsem jako holič, pak jsem vstoupil do služby, ale měl jsem toulavé boty, tak jsem skončil v New Yorku. Vyzkoušel jsem celou řadu zaměstnání, naučil se spoustu věcí, otevřel si vlastní holičství na Manhattanu, a jak jsem se už zmínil, k mým zákazníkům patřil také pan Antrobus. Jednoho dne mi povídá: ,Aftone, nebavilo by vás dělat komorníka?‘ Já na to: ,To už jsem dělal, pane.‘ A on povídá: ,Tak pojďte pracovat pro mě.‘ A nemůžu si stěžovat. Pan Antrobus je dobrý pán a rád cestuje, takže jsem už ledaskde byl. Ale občas pociťuji podivnou touhu po staré dobré Anglii. Vidět svět je hezká zábava, ale představa, že bych se už nikdy domů nevrátil, se mi moc nelíbí. Člověk může utéct sebedál, ale stejně ho to pořád táhne zpět.“

„Asi ano,“ Gilese myšlenka zaujala. Že by už Anglii nikdy neviděl? Ne, tahle představa se mu opravdu moc nelíbila.

„Teď prosím uvolněte čelist, mylorde. Přesně tak.“

Afton měl silné ruce, ale jeho doteky byly jemné a v tom, jak Gilesovi natáčel hlavu ze strany na stranu a jak mu břitvou hedvábně klouzal po tváři, bylo něco příjemně smyslného. Ke svému naprostému překvapení zjistil, že se mu myšlenky rozutekly, a když mu Afton přiložil na obličej měkký nahřátý ručník, málem by skutečně usnul. Skoro mu bylo líto, když mu Afton ručník sundal, nanesl mu na tváře štiplavou kolínskou a rázným pohybem, který nebyl komornický, ale spíš mistrovsky holičský, z něj strhl ochrannou pláštěnku. „Hotovo, Milosti.“

Giles se zvedl, přešel k zrcadlu, podíval se na sebe a přejel si rukou po obličeji. V odrazu se setkal s Aftonovým napjatým pohledem. Nedokázal toho člověka zklamat. „Vskutku jste odvedl dobrou práci. Nepochybně lepší, než bych ji zvládl sám,“ připustil velkoryse.

Afton vypadal potěšeně. „Je od vás milé, že to říkáte, Milosti. Slyším, že do vedlejší místnosti už donesli vodu, takže koupel je pro vás připravená. Já vám zatím nachystám čisté oblečení.“

Giles se otočil a prohlásil: „Obléknu se sám, Aftone.“

Aftonův se usmíval jako neviňátko. „Samozřejmě, Milosti.“

Když Giles vešel do koupelny, musel se také usmívat a zavrtěl hlavou.

Publius Horatius na mostě, to jsou věci!

Richard byl na Štědrý den v Londýně a po rozhovoru s rodinným bankéřem Vogelem přešel od povinností k potěšení a vydal se navštívit Molly Sandsovou. Její bytná paní Gateshillová ho osobně dovedla nahoru s úslužností člověka, který doufá, že od dobře situovaného džentlmena (jehož návštěvy u mladé svobodné dívky a její matky paní Sandsové, která bývala… no, kdoví vlastně čím…, působily mírně podezřele) se jí v tomto svátečním čase podaří vyloudit extra spropitné.

Richard, který nechtěl dostat Molly do potíží, vylovil dvě půlkoruny, které si nemohl dovolit, a jeho lítost, s nimiž je pouštěl z ruky, ještě vzrostla, když viděl, s jakým nedostatkem nadšení si je paní Gateshillová od něj vzala. Nejspíš očekávala celou zlatku. Popřál jí veselé Vánoce a ona vysekla uctivé pukrle, ale když odcházela, vrhla na něj pohled, z něhož bylo zcela jasné, co si myslí: No, za takovou almužnu budou asi těžko moc veselé, co?

„Chloë tu není?“ zeptal se Richard, když vstoupil do malého salonu – jediné místnosti kromě zadní ložnice.

„Odešla cvičit na Akademii,“ odvětila Molly a šla mu vstříc, aby mu potřásla rukou. Sklonil se a chtěl ji políbit na rty, ale odvrátila se a nabídla mu jen tvář.

„Je mi líto, že jsem ji nezastihl,“ řekl Richard. „Přinesl jsem každé z vás vánoční dárek, a protože vás zítra neuvidím, myslel jsem, že bychom si dárky mohli po německém způsobu předat dneska.“

„Já pro tebe nic nemám,“ omlouvala se Molly.

„Věnovala jsi mi důvod k žití. Žádat víc by bylo přespříliš.“

Vyvedl ji z míry. „Prosím, takhle nemluv. To jsou příliš silná slova.“

„Zato mé dárky jsou naopak zcela prostinké, ale stejně jsem ho chtěl dát Chloë osobně.“

„Zítra z něj bude mít určitě stejnou radost,“ ujistila ho Molly.

„Ale mě to o radost připraví. Jak víš, dávat dary je projev nejvyššího sobectví.“

„Nemluv takové pošetilosti.“

„Myslím to smrtelně vážně. Veškerý požitek z vybírání, utrácení a z pohledu na to, jakou má obdarovaný radost – nebo to alespoň zdařile předstírá –, má právě dárce. Cítí se přitom vznešeně a velkodušně jako lepší člověk. Obdarovaný má akorát za povinnost dávat najevo vděčnost, nic jiného se po něm nechce. Jde o velmi jednostrannou transakci.“

„Takže souhlasíš s Biblí: Blaze tomu, kdo dává, ne tomu, kdo bere?“

„Ano, ale na druhou stranu přijímání darů by mělo získat mnohem větší kredit než dosud. Dovednost přijímat dary s grácií by se měla důkladně pěstovat, aby dárce měl možnost se na výsluní své vlastní dobroty a slávy vyhřívat co nejdéle.“

Přece jen ji rozesmál. „To není fér. Kdykoli na tebe chci být přísná, rozesměješ mě. Dáš si čaj? Voda v konvici už je horká.“ Postavila ji zpátky nad oheň.

„Než začne vřít, otevři si dárek,“ pobídl ji.

V krabičce úhledně zabalené do hnědého papíru a převázané stužkou se skrývala etuje, v níž se na polštářku leskla brož s kamejí. Richard napjatě sledoval Mollyinu tvář. Mlčela. „Je to Proserpina přinášející jaro – kam vkročí její noha, vyraší květy.“

„Je to krásné,“ řekla tiše. „Nádherná jemná práce.“

„Ty jsi pro mě jako Proserpina. Kdykoli se od tebe vzdálím, na světě zavládne zima.“

Vzhlédla. „To tě muselo stát hodně peněz.“

„Ani ne,“ ujistil ji. „Brož je totiž docela stará, zato je skutečně italská. Přál bych si, abych ti mohl koupit dražší věci, ale víš, jak jsem na tom. Nejradši bych tě zasypal diamanty…“

Zatvářila se přísně. „Už dost! Takhle nemluv. A jak tě vůbec napadlo, že bych dala přednost hromadě vulgárních diamantů před tímhle jemným křehkým šperkem?“

„Ty vulgární diamanty bys přinejmenším mohla prodat a za utržené peníze si najít lepší ubytování,“ utrousil. Měl naštěstí tu spásnou přednost, že se nebral příliš vážně.

„Tohle nikdy neprodám,“ prohlásila a připnula si brož na šaty. „Děkuji ti, Richarde.“ Naklonila se a chtěla mu vtisknout polibek na tvář, ale tentokrát se mu podařilo zmocnit se jejích úst. Jakmile polibek zintenzivnil, Molly se odtáhla a tváře jí hořely. „Voda v konvici už se vaří,“ řekla, otočila se k němu zády a začala chystat čaj.

Zatímco se zaměstnávala přípravou občerstvení, vyprávěl jí o plese, který skončil triumfálním úspěchem a podle všeho vlil Kitty do žil nový život. Neuniklo mu, že Molly ráda poslouchá historky z lepších kruhů, a tak nešetřil podrobnostmi a popisoval jí veškeré přípravy, samotný ples, hosty, jejich oblečení a vyjmenoval i všechny chody, které se podávaly u tabule, a jak probíhala střelecká výprava následující den.

„Když všichni hosté zase odjeli a v domě zůstala opět jenom rodina, muselo to tam působit nesmírně prázdně a nudně,“ poznamenala.

„Prázdně možná, ale nudně těžko. Na panství je pořád plno práce. Měla by to být Gilesova starost, ale místo toho chodí lidé za mnou, takže slyším samé: Promiňte, pane Richarde, ale už jste přemýšlel…? A takové věci já samozřejmě nikdy nedělám.“ Zasmála se. „Co máš v plánu zítra?“ zeptal se, když se posadila k němu ke stolu.

„Ráno půjdeme s Chloë do kostela a po večeři se vypravíme na procházku. Když se stmívá, je hezké chodit po ulicích a dívat se do oken na rozsvícené nazdobené vánoční stromky. Večer si společně zazpíváme koledy a možná i zahrajeme karty.“

„Kéž bych mohl být s vámi,“ povzdechl si Richard.

Zvedla konvici, naplnila mu šálek a postavila ho před něj i s konvičkou na mléko. „S rodinou se pobavíš mnohem lépe,“ prohlásila pevně.

„To bys musela mou rodinu znát! Matka a Linda se zlobí na Gilese za to, že se odmítá vrátit domů, a z téhož důvodu budou Kitty a děvčata ronit slzy. Strýček Stuffy a strýc Sebastian si u krbu dají šlofíka, Linda nepřestane hudrat a celkově bude panovat výrazný nedostatek dobré nálady. Jediným světlým bodem svátků je svatoštěpánský hon.“ Zvedl mlékovku a pohled mu padl dovnitř. „Co to proboha je?“

Vzala si od něj nádobku a nakoukla do ní. „Nemám tušení,“ přiznala.

„Mléko má být bílé, ne šedivé, a jsem si docela jistý, že by v něm neměly plavat podivné černé věci.“

„To jsou pravděpodobně saze – jenom mour z kamen,“ poznamenala váhavě.

Richard vytáhl kapesník a rohem podivný předmět vytáhl. „V to upřímně doufám.“

„Zkoušela jsem sehnat slušné mléko, ale v Londýně je to skoro nemožné. Když jsem byla malá, každá čtvrť měla vlastního mlékaře, který choval pár krav a ráno rozvážel čerstvé mléko. Ale od té doby už na všech volných plochách vyrostly domy. Netuším, odkud teď mléko pochází, ale nikdy není o moc lepší než tohle.“

Richard si prohrábl vlasy. „Tolik bych si přál, abych tě mohl odtud odvést,“ naříkal. „Asi bych měl opustit Ashmore a najít si práci, abych tě mohl podporovat. Ale čím bych se proboha živil? Zkušenosti mám akorát s válčením, ale s tou mou pochroumanou rukou už by mě ani do armády nepřijali.“

„Takové zoufalství jen kvůli troše mléka,“ zasmála se. „Tak si čaj vypij černý.“

„To mám taky v úmyslu.“

„A teď mi řekni, co jsi k Vánocům koupil pro Chloë.“

Než Richard zamířil na nádraží, aby se vypravil domů, zašel nejprve do Berkeley Square navštívit tetu Caroline. Zrovna byla v salonu a trůnila u stolu, na němž se v celé nádheře skvěl odpolední čaj. Společně tam s ní byla i jeho babička a – poněkud překvapivě – i průmyslník Joseph Cowling, který se oženil s Kittyinou nejlepší přítelkyní Ninou.

Kittyino bohatství pocházelo z marmelády – ze společnosti Harvey’s Jam, která prodávala zavařeniny po celé zemi. Do firmy nedávno vložil kapitál i pan Cowling a díky tomu se chystali věnovat i vývozu zavařenin do zahraničí. Skutečnost, že na návrh rozšíření výroby tak ochotně přistoupil, bylo dobré znamení, protože to byl chytrý a úspěšný obchodník, který dlouhá léta podnikal v oblasti obuvnictví a nedávno i v punčochovém zboží z umělého hedvábí.

„Dobrý den, pane,“ pozdravil ho Richard a srdečně mu potřásl rukou. „Od Vogela jsem se dozvěděl, že naše společné úsilí brzy přinese ovoce – mohu-li to tak vyjádřit.“

„Ovoce! To se povedlo! Ha,“ vyštěkl pan Cowling způsobem, který znamenal smích. „Ano, stavební úpravy už jsou u konce, strojní zařízení je na místě a v lednu ho instalují. Do konce měsíce se výroba rozjede.“ Zamnul si suché ruce a poznamenal: „Z tohoto spojení jsem nadšením bez sebe, nepřeháním. Exportní trh nabízí ve všech ohledech neomezené možnosti. Měli bychom vydělat jmění, chlapče – pořádný balík pro mě i pro vás.“

„Pro mě osobně ne,“ opravil ho Richard, i kdyby si přál opak. „Připojí se k nám paní Cowlingová, nebo jste v Londýně en garçon?“ zeptal se.

„Ne, jsem tu služebně,“ opáčil Cowling. „Svým způsobem. Přijel jsem se také poohlédnout po nějakém bydlení. Nina má Market Harborough velmi ráda, ale měli bychom si pořídit dům i v Londýně, abychom sem mohli přijet, kdykoli budeme chtít, třeba na společenskou sezonu, nákupy a tak podobně. Já jsem se vždycky spokojil s ubytováním v Brown’s, ale nechtěl bych, aby Nina přespávala v hotelu – a bez toho se člověk v Londýně nikam nedostane.“

„Máte úplnou pravdu, pane,“ pochválila ho grandmère. „Hotely nejsou pro dámy vůbec comme il faut. V dnešní době se málo dbá na dekorum. Pojď a dej mi pusu, petite,“ pobídla Richarda. Přešel místnost, políbil ji na tvář, a když se narovnal, změřila si ho pronikavým pohledem. Potom ho poklepala po zápěstí. „Máš něco za lubem. Jsi cítit lotrovinou.“

„Jsem cítit kamny na uhlí jako každý jiný v tomto ročním období,“ odpověděl. „Rád tě vidím, teto Caroline…“ Zamířil k ní a také ji políbil.

„Posaď se a najez se s námi, chlapče,“ pozvala ho.

Richard vzal z misky muffin, posadil se a počkal, až mu z konvice nalije čaj. „Našel jste nějaký vhodný dům, pane?“ zeptal se pana Cowlinga.

„Ve skutečnosti ano. Stojí zrovna na tomto náměstí a jde o dům lady Sothertonové. Není velký, ale je hezký a má pěkný dvojitý přijímací salon. Zalíbil se mi, a když už jsem byl poblíž, dovolil jsem si zaskočit za lady Manningtreeovou a zeptat se na její názor.“

„A já řekla, že by bylo velice hezké mít pana Cowlinga i drahou Ninu za sousedy,“ přidala se teta Caroline. „A o tom domě jsem nic špatného neslyšela. Přímo v něm jsem sice nikdy nebyla – lady Sothertonová už je poněkud postarší, a pokud vím, dlouhá léta hosty nezve, navíc podle všeho žije převážně na venkově – nicméně jeden nebo dva domy na té straně náměstí jsem navštívila.“

„Samozřejmě se k tomu musí vyjádřit především Nina,“ dodal pan Cowling. „I jí se musí líbit. Na domy a bydlení má mnohem vytříbenější vkus než já. Navíc má ráda starožitnosti,“ dodal napůl vychloubačně, napůl omluvně. „Já dávám přednost všemu novému, ale je mi jasné, že se svou zálibou ve starých budovách a starém nábytku, například Sheraton a Chippendale a podobně, není očividně sama.“

Richard přestal poslouchat a nahlédl do mlékovky. „Odkud vlastně bereme mléko, teto?“ zeptal se.

„Nemám nejmenší tušení,“ odvětila teta Caroline. „A vůbec, co je to za podivnou otázku, Richarde?“

„Cherchez la femme,“ utrousila babička a v tmavých očích jí pobaveně zajiskřilo. „Kdykoli Richard udělá něco outré, je za tím vždycky žena.“

„Je s tím mlékem něco špatně?“ lekla se teta Caroline.

„Není,“ ujistil ji Richard. „A v tom je právě ten vtip.“

„Jaký vtip?“

„Že někde je k dispozici kvalitní mléko, ale jinde ne, navíc ho není dost.“

Pan Cowling si ho se zájmem prohlížel. „V Londýně je spousta lidí a nejspíš i velká poptávka po mléku. Předpokládám, že na vašem panství Ashmore chováte krávy, nebo ne?“

„Ano. A zajímalo by mě, jak by šlo oba volné konce spojit,“ zauvažoval Richard.

„Za prvé by to vyžadovalo podnikatelského ducha,“ připomněl mu pan Cowling.

„A toho se ti, Richarde, zrovna moc nedostává,“ prohlásila teta Caroline rozhodně. Věděl, že ho nechce urazit, jenom jednoduše nevěřila, že by urozený džentlmen něco jako podnikatelského ducha mít mohl – a navíc, jestli by to vůbec bylo záhodno.

„To víš, že ne.“ Richard se na ni konejšivě usmál, změnil téma a rozhovořil se o nadcházející společenské sezoně a Rachelině připravovanému debutu. Ale když krátce pohlédl na pana Cowlinga, vysloužil si od něj nepatrné pokývnutí, jímž jako by říkal: Pokud máš obchodní návrh, chlapče, vždycky si ho rád vyslechnu.

V téhle fázi ještě zdaleka nejsem, pomyslel si Richard. Nicméně měl alespoň dobrý pocit, že pokud by nějaký návrh přece jen v jeho hlavě dozrál, má za kým zajít.

Sníh, který byl celý týden cítit ve vzduchu, konečně přišel na Štědrý den. Když se rodina vracela z kostela, začaly se snášet první vločky, a než kočár dorazil na příjezdovou cestu vedoucí vzhůru k domu, už hustě sněžilo. Alice stáhla okno, vyklonila se a vzrušeně vykřikla: „Koně vůbec nejsou vidět!“

„Zavři okno,“ pokárala ji matka.

„Všude kolem je bílo. Pokud koně nevidím já, nevidí je ani John Manley. Snad neskončíme v příkopu.“

„Chovej se slušně a sedni si. Manley ví, co dělá.“

Kočár zpomalil a nahoru se kodrcali šnečím tempem. Druhý kočí Joe Green slezl z kozlíku a vedl koně, aby jim dodal odvahu. Za chvilku byl obalený stejně silnou vrstvou sněhu jako spřežení. Když se konečně doplazili k domu, rozběhli se všichni ke vstupním dveřím. Sníh jako by okupoval veškerý vzduch, a když Alice krátce pohlédla vzhůru, spatřila, jak vločky divoce víří proti šedé obloze a s tichou úporností se hustě sypou k zemi. Byl to vzrušující, ale zároveň trochu děsivý pohled.

Do oslav Božího hodu vánočního, tak jak obvykle po návratu z kostela probíhaly, chumelenice nezasáhla, zato na Štěpána se probudili do nového, cizího světa – hladká bělostná pokrývka vymazala veškeré charakteristické rysy okolní krajiny a bylo jasné, že ten den se žádný hon konat nebude. Sněžit sice přestalo, obloha však měla stále olověně šedavou barvu.

„Škoda že si loveckou společnost u lorda Shacklocka musíme odpustit, ale za pár dní se počasí určitě umoudří a čeká nás ještě celý zbytek sezony,“ konejšila Kitty Alici.

V poledne však opět začalo sněžit.

Giles nemohl říct, že by si večeři nebo ples nějak zvláště užil. U stolu ho usadili mezi manželku francouzského a manželku egyptského diplomata, obě mluvily se silným přízvukem pouze francouzsky, a na plese musel tančit s řadou dam středního věku, které mu představil jeho hostitel. Večer se nekonečně táhl, v místnosti bylo horko, hudba hrála příliš hlasitě a k pití jako by nebylo nic jiného než velmi podivně chutnající šampaňské. Když se konečně dostal do postele, v ústech měl vyprahlo, nohy ho bolely a hlava mu třeštila.

Nicméně zbytek pobytu už byl příjemnější. Konala se řada večírků, ale ne tak pompézních a mnohem zajímavějších i proto, že se pořádaly převážně pro početnou anglicky hovořící komunitu v Egyptě, tudíž Giles měl možnost se projít a povykládat si s Giulií. Dokonce se cítil tak dobře, že se vůbec nesnažil při první možné příležitosti utéct opět na vykopávky, nýbrž usoudil, že není žádný důvod, aby opustil Káhiru dříve než Antrobusovi. Nicméně jeho šatník prošel zatěžkávací zkouškou a musel investovat do jeho částečné obměny. Naštěstí se v zapadlém koutě Zamalku nacházel velmi diskrétní obchod s použitým oblečením, kde se prodávalo výhradně odložené šatstvo zámožných Evropanů, a tam se mu podařilo sehnat pár lehkých letních obleků. A samozřejmě měl možnost si nechat košile upravit na míru během několika hodin u krejčího, který na požádání okamžitě přispěchal do Ismailia House.

Nyní byl Giles zpět v Údolí králů, a jak dny plynuly, cítil, že tohle je nejšťastnější období jeho života. Museli tvrdě pracovat, ale práce je pohlcovala, a navíc naděje, že jsou na prahu jedinečného objevu, je naplňovala příjemným rozechvěním. A to všechno podtrhovala i skutečnost, že má kolem sebe dobrou společnost – a Guilii.

Jako dítě byl spíš samotář – s rodinou si nerozuměl a věnoval se zájmům, které jeho vrstevníky příliš nelákaly – a samotářem zůstal i v dospělosti. Nyní jako kdyby dostal druhou šanci prožít šťastné dětství. Giulia pro něj byla taková sestra, jakou nikdy neměl. S Lindou bylo vždycky špatné pořízení, nesnášela, že Giles má jako starší syn výsady, a neschvalovala jeho povahu, která byla tak odlišná od její. Rachel a Alice byly zase příliš malé, než aby mu stačily, a když povyrostly, chodil už do školy a pak odešel na univerzitu.

Nyní tedy přes den pracoval s Giulií bok po boku, za chladivých večerů si spolu povídali, smáli se a Giles cítil tichou nekomplikovanou spokojenost. Měli stejný vkus, bavily je stejné činnosti a sdíleli společné cíle – navíc měli stejné známé i vzpomínky. Giulii nikdy nemusel vysvětlovat, co má na mysli, ani se za své zájmy omlouvat. S ní mohl být sám sebou. Oceňovala na něm přesně to, co na sobě oceňoval i on sám – intelektuální schopnosti. Byla chytrá a zábavná. A navíc i krásná a on se rád díval na krásné věci.

Život nemohl být lepší. V práci dělali pokroky a učinili pár zajímavých nálezů. Žili skromně, což mu vyhovovalo víc než formálnost a přepych, které se u anglického hraběte očekávaly v Anglii. Nijak mu nevadilo, že spí ve stanu, jí obyčejné jídlo a nosí volné pohodlné oblečení. Navíc jako zvláštní bonus mohl i nadále využívat Aftonových služeb, o které se s ním dobromyslný Antrobus byl ochoten stále dělit. Giles byl sice zvyklý se o sebe v terénu postarat sám, ale rozumný a vynalézavý sluha znamenal rozdíl mezi „přežíváním“ a „pohodlím“. Oblečení měl nyní čisté, všudypřítomný písek zmizel ze stanu i ze slamníku, voda byla po ruce a hadi a štíři vyhoštěni ven. A pak tu byly další drobné vymoženosti: slušné kuřivo, čerstvé ovoce, káva nebo příležitostná sklenka alkoholu. Po táboře se samozřejmě vždycky potloukali místní, kteří se těm bláznivým Angličanům snažili prodat své zboží, ale nyní mohl Giles nechat handrkování o ceně na někom jiném.

I navzdory tomu občas v myšlenkách zalétl do Anglie, domů na zámek, k manželce a dítěti, a věděl, že se dříve nebo později bude muset vrátit – navíc jakmile nastanou letní vedra, práce na nalezišti se přeruší. Ale když seděl pod zářivými hvězdami, které protkávaly sametovou černou oblohu, zabraný v příjemném hovoru se svými společníky a s Giulií, Anglie se mu zdála neskutečně vzdálená. Max Wolsky jim občas zahrál na svůj syrský strunný hudební nástroj al-údu a všichni zpívali. Giulia měla sladký hlas.

Byl naprosto spokojený. Kéž by to nikdy neskončilo.

KAPITOLA TŘETÍ

Lidé mají své zvyky, a kdykoli Sebastian pobýval na zámku Ashmore – což bylo častěji než u něj doma v Henley –, dalo se odhadnout, kde asi bude. Pokud nebyl s ostatními členy rodiny, rád sedával v malém salonu, kde si mohl zahrát na klavír a popřemýšlet. Do vyššího patra chodil málokdy. Ale právě tam druhého ledna našel šičku Dory, jak sedí v horní prádelní místnosti a zašívá přehoz.

Chvíli ji pozoroval ode dveří. Když si uvědomila jeho přítomnost, vstala tak spěšně, až upustila dvě přadénka vyšívací příze, která měla položená na klíně. Sebastian se sklonil, aby jí je podal, a Dory, která se ho pokoušela předejít, v tom zmatku upustila i látací hříbek. Nakonec to vzdala a nechala ho, aby pro ni tu drobnou službu vykonal.

„Děkuji,“ pronesla bezvýrazně a vzala si od něj věci. Když promluvila, téměř nepohnula rty a vyhýbala se mu pohledem.

„Tady si při zašívání zničíš oči. Není tu dost světla,“ upozornil ji.

„To je tím sněhem,“ odpověděla. „Všude panuje přítmí.“ Přes Vánoce dva dny nepřetržitě sněžilo, potom jeden den přestalo a pak začalo znovu. Prvního ledna v poledne konečně sníh ustal a pro změnu silně přituhlo. Zmrzlý sníh ulpěl na sklech malého okna v prádelní komoře, takže uvnitř to působilo, jako by už nastal večer.

Sebastian se s lítostí zadíval na její skloněnou hlavu. „Schováváš se přede mnou.“

„Ne, pane,“ odpověděla, ale stále klopila oči k zemi.

„Nemusíš se mi vyhýbat,“ pokračoval, a když mlčela, dodal: „Dory, podívej se na mě.“

Zdráhavě zvedla oči. „Nemusíš se mi vyhýbat,“ opakoval. „Chybíš mi. Chybí mi, jak jsi mě poslouchala při hraní. Chybí mi naše rozhovory.“

Sevřelo se jí srdce. Zrekonstruoval svůj dům podle jejího vkusu, vytvořil pro ni její vlastní domov a pak ji upřímně požádal, aby se k němu nastěhovala – aby si ho vzala. Nabídl jí trvalé zabezpečení, o jakém si jako služka mohla nechat jen zdát. A navíc jí nabídl, že ji bude milovat a starat se o ni. Ze všeho nejvíc ji však zasáhlo právě to, jak speciálně pro ni připravil domov. „Teď je to jiné,“ pronesla prkenně.

„Pro mě ne,“ řekl, přistoupil o krok blíž a natáhl ruku, aby se dotkl její tváře. Když ucukla, viděla, jak mu v očích probleskla bolest. „Neutíkej přede mnou. Nikdy bych tě nenutil udělat něco, co bys považovala za špatné. Pokud je vyloučeno, aby sis mě vzala, můžeme aspoň zůstat přátelé, ne?“

„Nemůžeme,“ odpověděla nešťastně. „Už to nikdy nebude jako dřív.“

„Ale vždyť jsme se nijak nezměnili, jsme stejní jako předtím. Naše city se nezměnily.“

„A právě proto nemůžeme být přátelé. Musím se od vás držet co nejdál, jinak budu muset dát výpověď a odejít.“

Svěsil ruku zpět podél těla. Vypadal poraženě a najednou jako by zestárl. „Nikdy jsem ti nechtěl ublížit.“

„Vždycky jste se ke mně choval laskavě a velkoryse a… z celého srdce bych si přála, abych…“ Zarazila se a vůbec nevěděla, jak pokračovat dál.

„Mohla bys mi říct víc?“ otázal se po chvíli. „Toho dne jsi v Henley pouze vyhrkla tu neuvěřitelnou věc, pak jsi odešla a od té doby se mi vyhýbáš. Nemyslíš…?“

Věděla, že se chystal říct: Nemyslíš, že si zasloužím vysvětlení? Věděla také, že větu nedokončil proto, že na poslední chvíli ho napadlo, že si to vlastně nezaslouží.

Byl tak neuvěřitelné skromný. A kvůli té skromnosti mu nemohla nevyhovět.

„Povím vám to,“ povzdechla si, „ale musíte mi slíbit, že to nikomu neřeknete. Kdyby to proniklo na veřejnost… existují lidé, kteří by to použili proti mně. Například James – pokud by se to někdy dozvěděl, využil by toho, aby… Až vám to řeknu, pochopíte, co mám na mysli. Ale mohlo by mě to stát život. Prosím, slibte mi, že si to necháte pro sebe.“

„Slibuji. Sice nechápu proč, ale máš mé slovo, že nic z toho, co mi řekneš, nikomu nepovím. Prosím pokračuj.“ Opřel se o zárubeň a založil si ruce na prsou, jako kdyby jí chtěl dát najevo, že na ni nebude spěchat a bude trpělivě poslouchat, jak dlouho bude třeba.

Dory odložila šití na židli a zůstala stát před ním se sepjatýma rukama jako dobrá služka čekající na rozkazy. „Vdala jsem se jako velmi mladá,“ začala nakonec. „Bylo mi teprve šestnáct. Můj muž byl pohledný, okouzlující – každý si ho hned oblíbil. Ale uvnitř…,“ na chvíli se odmlčela a pak svá slova podtrhla drobným gestem, „…byl skrznaskrz zkažený. Jako jablko, které navenek vypadá dobře, ale když se rozkrojí, je úplně shnilé.“

Znovu se odmlčela, tentokrát na tak dlouho, až usoudil, že potřebuje povzbudit, aby mohla pokračovat dál. „Co tví rodiče, ti nic…?“

„Matka zemřela, když mi bylo deset,“ rozpovídala se zase Dory. „Otec… byl velmi nemocný. Dlouho jsem to nevěděla. Od matčiny smrti se o mě staral, ale… v Cheyne Walk jsme měli malé soukenictví. Byla to tvrdá práce. Zaujala jsem matčino místo a pomáhala mu v obchodě, ale stejně… večer býval tak vyčerpaný, že skoro nedokázal mluvit. Tehdy jsem byla ještě dítě, netušila jsem, že umírá. Teď si myslím, že si hlavně přál, abych si předtím, než odejde, našla někoho, kdo se o mě postará, a usadila se. Jinak by možná Jacka prokoukl.“

„Otec tě k sňatku přinutil?“ zeptal se Sebastian ustaraně.

„To by nikdy neudělal. Já se vdávat chtěla – byla jsem zamilovaná tak bláznivě, jak jen to šestnáctiletá dívka dokáže. Ale kdyby táta necítil, že už mu mnoho času nezbývá, trval by na tom, abych se svatbou počkala a napřed Jacka lépe poznala. A nakonec by ho prohlédl. Můj otec byl chytrý, jen kdyby mu zdraví sloužilo. Ale byl nemocný a unavený a bál se o mě. No a Jack… působil tak věrohodně.“ Dosud klopila zrak na své sepjaté ruce a prsty žmoulala zástěru, ale teď vzhlédla. „Měla jsem věno. Táta našetřil pět set liber. A o to Jackovi šlo. Dva měsíce po svatbě byl táta mrtvý a já se ocitla v pasti.“

Očividně se jí nechtělo pokračovat. Nevidoucím pohledem zírala někam do dálky za Sebastiana, mračila se, rty pevně sevřené a v rytmu svých myšlenek dál mačkala zástěru. Čekal, a nakonec ji opět pobídl: „Pověz mi o něm. O tom… Jackovi.“

„Před zákazníky se tvářil jako veselý šarmantní muž, do kterého jsem se zamilovala. Všichni mu zobali z ruky. Chodili k nám i lepší lidé a ti ho také měli rádi. K pánům se choval uctivě a bodře žertoval, dámám pochleboval. Vyučil se krejčím a ve svém řemesle se vyznal. Nakonec převzal sousední obchod a prodej látek rozšířil o krejčovství a správky. Na dámských šatech jsem se naučila dělat jemnou práci. Sedávala jsem vzadu v dílně, protože nechtěl, abych prodávala v obchodě. Na to si najímal děvčata.“

Začínalo mu svítat. „Taková ta děvčata?“ nadhodil.

Vzhlédla. „Přesně ta,“ přitakala hořce. „Byla jich celá řada. Všechny do něj byly úplně zblázněné. Vždycky je využil, odhodil a nahradil další. A já seděla vzadu jako vězeň, zašívala, ukrytá před zraky ostatních, a nikdy jsem nesměla vyjít, nikdy…“ Zarazila se.

„Ublížil ti?“

„Fyzicky ne. Přinejmenším zpočátku ne. Ale promenádoval se přede mnou s těmi svými ženštinami a urážel mě. Dával mi najevo, že pro něj nic neznamenám. Byla jsem pro něj akorát námezdní síla. Když jsem byla starší, začala jsem se víc hájit, a tehdy na mě i zvedl ruku.“

Sebastian zasykl, ale Dory pokračovala, jako by si toho nevšimla. „Nešlo jen o tu bolest, ale o pocit ponížení. Nikdy předtím mě nikdo neuhodil. Nikdy. Můj otec na tělesné tresty nevěřil. Ale nyní jsem se ocitla v moci člověka, který mnou pohrdal a dával to najevo. Neměla jsem žádné přátele, žádnou rodinu. Nikoho, na koho bych se mohla obrátit. Zakazoval mi s kýmkoli mluvit. Nesměla jsem vůbec vycházet z domu. Bydleli jsme v bytě za obchodem – v noci zamkl dveře a klíč nosil v kapse. Jednou jsem se pokusila utéct oknem nahoře v patře, ale chytil mě a zmlátil. Vyhrožoval mi, že jestli to zkusím znovu, zabije mě. A pokud se mi přece jen podaří se dostat ven, chytí mě a taky mě zabije. Věřila jsem mu. Kdybyste ho znal… jeho zášť neznala konce.“

„Nemohla jsi jít na policii?“ zeptal se Sebastian váhavě.

V očích se jí objevila trpkost. „To asi neznáte policii. Pokud muž bije svou manželku, bere se to tak, že se ji pouze snaží umravnit, a to je manželovo svaté právo. Žena často není nic víc než pes – je užitečná, pokud poslouchá na slovo. Těžko by se postavili na stranu ženy proti manželovi. Kdybych utekla na policii, dovedli by mě rovnou zpátky k němu a s chápavým úsměvem by mu poradili, aby mi uštědřil další lekci.“

„Dobrý bože,“ povzdechl si tiše.

Dory nepatrně svěsila ramena, jako by jimi chtěla pokrčit, ale ne tak úplně. „Byla jsem mladá a mladí mají tuhý kořínek. Přežila jsem. Ovšem muži jako on nezůstávají stejní – mění se, a k horšímu. Přesně to se stalo i s ním. Myslím, že by mě nakonec opravdu zabil. Ale pořád víc pil a to byla moje naděje. Když se opil, zbil mě, ale potom obvykle tvrdě usnul. Jednou v noci upadl do takové strnulosti, že jsem mu dokázala vytáhnout klíč z kapsy, aniž bych ho probudila.“

„Dostala ses ven?“

„Utíkala jsem jako o život. Byla jsem hrůzou bez sebe. Nevěděla jsem, kam jít ani co dělat. Snažila jsem se vyhnout policii, aby mě nesebrali. Nemohla jsem zajít ani do chudobince, protože ti by mě také hned předali strážníkovi. Musela jsem se ukrýt. Věděla jsem, že po mně půjde, takže jsem se ve dne schovávala a v noci se pohybovala.“

„Co jsi dělala? Z čeho jsi žila?“

„Neměla jsem žádné peníze, jen oblečení, v kterém jsem utekla. Po třech dnech jsem umírala hlady. Potom mě potkalo štěstí. Potkala jsem několik prostitutek, které se nade mnou slitovaly. Koupily mi u nočního stánku masový koláč a hrnek kávy a vyprávěly mi o jedné paní, která se věnovala dobročinnosti a pořád je ,otravovala‘ svými snahami je napravit. Nejspíš se bály, abych jim nepřebrala zákazníky, ale možná mě litovaly, že jsem tak mladá – na svůj věk jsem působila ještě mladší. Tak jsem se za tou dámou vypravila – sice jsem se děsila, že mě odvede zpátky k Jackovi, ale už jsem byla zoufalá. Zachovala se však moc laskavě. Uvěřila mi, nechala mě u sebe přespat a obstarala mi čisté oblečení. Za pár dní mi sehnala místo služky v panském domě. Znala několik dalších dam, které se rovněž věnovaly dobročinnosti, ujímaly se zbloudilých dívek, které skončily na ulici, a pomáhaly jim začít nový život, většinou jako služebné. A od té doby jsem ve službě.“

Znovu se odmlčela, jako by ji vyprávění vlastního životního příběhu vyčerpalo. Nechtěl na ni naléhat, aby pokračovala, ale nakonec poznamenal: „Navzdory všemu vypadáš tak vyrovnaně – dokonce vesele. Jak to po takových zážitcích dokážeš?“

„Zpočátku to bylo těžké. V prvních letech jsem často putovala z místa na místo. Věděla jsem, že po mně půjde. Kdykoli jsem postřehla, že čmuchá kolem, šla jsem jinam. Naštěstí sluhové v Londýně zůstávají na jednom místě průměrně půl roku. Ale práce pokojské byla vyčerpávající. Pak jsem se jednou ocitla na schodech zrovna v době, kdy kolem procházela má paní. Ustoupila jsem ke stěně, jak se na služebnou sluší, a když mě míjela, zachytila se sukní o hřebík, který trčel ze zábradlí, a roztrhla si ji. Rozčileně vykřikla, protože to byly její oblíbené šaty. Byla to dobrá paní, tak jsem bez přemýšlení řekla: ,Nebojte se, madam, spravím vám je.‘ Potom jsem samozřejmě musela přiznat, že umím dobře zacházet s jehlou, a paní to riskla a dovolila mi, abych jí šaty spravila. Pak se věci obrátily k lepšímu. Když jsem z jejích služeb odcházela, napsala mi doporučení.“ Dory se konečně přestala mračit a obličej se jí trochu uvolnil. Sice se neusmála, ale napětí z ní částečně vyprchalo. „Konečně jsem se propracovala na lepší místo. Dobrá šička se cení. A hlavně jsem se dostala pryč z Londýna. Mohla jsem si vybírat z více možností, a tak jsem si vždycky zvolila nějakou venkovskou rodinu.“

„Mohla bys být komorná,“ řekl Sebastian.

„Asi ano, ale komorná musí svou paní všude doprovázet a často je cílem cesty právě Londýn. Nikdy jsem se tam nechtěla vrátit. Věděla jsem, že mě Jack nikdy nepřestane hledat. Se svým životem jsem teď spokojená. Sice někde v nitru se pořád děsím toho, že mě najde, ale jinak jsem navzdory všemu šťastná. Bydlím v pěkném domě, mám dost jídla, a dokonce si i trochu mzdy dokážu ušetřit na horší časy. Práce mě baví a raději se držím stranou. Mám díky tomu i lepší přehled. Baví mě zkoumat lidi. Člověk občas narazí na zajímavé typy i zajímavé životní osudy.“ Odmlčela se a zamyšleně hleděla do prázdna. Potom se na něj znovu zadívala a bolestně se usmála. „Dosud jsem byla se svým údělem spokojená. Kdybych se utápěla v hořkosti, znamenalo by to, že vyhrál. Proto jsem se rozhodla vyzískat ze své situace, co se dá. Pak jsem přišla sem na zámek a potkala vás.“

„Nikdy jsem nechtěl, abys byla kvůli mně nešťastná,“ omlouval se rozpačitě.

„Já vím. A vždycky vám budu vděčná, pane…“

„Takhle mi říkat nemusíš.“

„Musím,“ trvala na svém. „Od nynějška nesmím být nic víc než služka. Není důvod, abychom se potkávali. Do panských pokojů nechodím a vždycky používám zadní schodiště pro služebnictvo. Ani si nevšimnete, že jsem v domě. Nikdy spolu už nesmíme mluvit.“ Začal protestovat, ale zastavila ho. „Jedině tak tady můžu zůstat. Jinak budu muset odejít a najít si práci jinde.“ Impulzivně k němu natáhla ruku, ale vzápětí ji zase stáhla, aniž se ho dotkla. „Copak to nechápete? Je to příliš bolestivé.“

Potřásl hlavou, ale marně hledal slova, jimiž by ji přesvědčil.

Mírnějším tónem dodala: „Poskytl jste mi něco, o čem jsem si nikdy myslela, že mě nemůže potkat – obdiv hodného muže. Do konce života budu tu vzpomínku chovat v srdci. Nikdy na vás nezapomenu, pane, a nikdy se nepřestanu modlit za vaše štěstí. Neudělal jste mě nešťastnou, to si nesmíte myslet. Právě naopak. Jsem hrdá na to, že jsem získala vaši náklonnost. Ale ten člověk naši šanci na štěstí znemožnil. Zničí vše, čeho se dotkne.“

Sebastian chtěl znovu protestovat, ale pak si to rozmyslel. Oč ji vlastně mohl požádat? Věci zašly příliš daleko na to, aby se vrátili k tomu, co bylo předtím. Tím, že se snažil získat víc, přišel i o to, co dosud měl. Nyní se mohl pouze pokusit jí situaci ještě nezhoršovat.

Pokorně sklopil hlavu a řekl jenom: „Tak tedy sbohem.“ A pak se odebral pryč ke svému životu, v němž zašlo slunce.

V polovině února očistili poslední schod v KV20, jedné z hrobek na východním konci Údolí králů, a tím si uvolnili přístup do pohřební komory. Práce šly pomalu – materiál, který v chodbě museli odstranit, byl tak tvrdý, že občas se nedalo rozeznat, zda jde o suť, nebo o skutečnou skálu. V posledním úseku už začínali nalézat různé pohřební předměty, většinou kamenné vázy s královskými kartušemi. Dlouho věřili a doufali, že KV20 je pohřebištěm slavné faraonky Hatšepsut, takže kdykoli objevili kartuše Hatšepsut a jejího otce Thutmose I., jejich vzrušení stoupalo.

„Jsem nesmírně rád, že jsem získal možnost u toho být,“ liboval si pan Antrobus. „Hrozně by mě mrzelo, kdybych si to nechal ujít, ale koncem měsíce bohužel musíme odjet. Doma mě čekají obchodní povinnosti…“

„A já jedu na pár dní do Paříže, abych nezmeškala poslední módní trendy,“ vysvětlila paní Antrobusová.

„A co ty?“ zeptal se Giles Giulie. „Pojedeš domů? Jak budeš cestovat?“

Giulii se vůbec nechtělo odjet před dokončením prací. Mary Arthurová, která rozhovor zaslechla, navrhla, že po odjezdu Antrobusových jí může dělat gardedámu ona. „Taková společnice jako ty mi určitě vadit nebude, nemluvě o tom, že jsi zároveň nejlepší sekretářka v celém Egyptě! Klidně se mnou můžeš zůstat, má drahá. A teď mě napadá. Až odtud budeme odjíždět, co kdybys nás doprovodila do Anglie? V Londýně začala plesová sezona, a i když vím, že jsi seriózní mladá žena, která neprahne po frivolních radovánkách, jsem si jistá, že nějakým tím bálem nebo večírkem přece jen nepohrdneš.“

Giulia se zasmála. „Ani v nejmenším – i když máš pravdu, že nejvíc času bych asi nejraději strávila v Britském muzeu. Je tam tak skvělá sbírka!“

„A taky strávíš – jak dlouho budeš chtít.“

„Pošlu tedy otci kabelogram, ale jsem si jistá, že nebude nic namítat. Potěší ho, že se mi naskytla taková příležitost. Moc děkuji.“

„Není zač. A až mu budeš psát, tak ho ujisti, že až se budeš vracet do Itálie, najdeme nějakou spořádanou rodinu, která tě doprovodí. Řada našich známých do Florencie často jezdí. Otec určitě rád uslyší, že o tebe bude náležitě postaráno. Koneckonců jsi mladá neprovdaná dáma.“

Giles nikdy o Giulii nepřemýšlel jako o mladé neprovdané dámě, ale byl příliš zaujatý novými nálezy a vyhlídkou otevření pohřební komory, takže tomu nevěnoval pozornost.

Nicméně za pár dní se tomu přece jen věnovat musel – jednou večer se na chvíli ocitl sám s Minnie Antrobusovou, která mu položila ruku na paži a zadržela ho. „Ráda bych vám něco řekla, Milosti, a doufám, že omluvíte mou upřímnost.“

„Omluvím, pokud mi přestanete říkat Milosti,“ odvětil Giles s úsměvem.

Paní Antrobusová se neusmála. Naopak se tvářila docela vážně. „Jak si přejte. Nechci vás urazit a nejspíš si pomyslíte, že to není moje starost, ale vzhledem k tomu, že jsem tu dívku odvedla z jejího domu a vzala ji pod svá křídla, cítím za ni jistou zodpovědnost. A kdyby to byla moje dcera, určitě bych ocenila, kdyby její gardedáma dotyčného džentlmena upozornila, ať už by šlo o kohokoli.“

Giles nic nechápal. „Obávám se, že nemám nejmenší tušení, o čem mluvíte, kromě toho, že se to týká Giulie. Ale co s tím já mám společného?“

„Jistě víte, že je do vás zamilovaná,“ prohlásila přísně.

Gilese její slova vyvedla z míry. „Nesmysl!“ odmítl důrazně. „Vždyť je to ještě…“

„Není to dítě, nýbrž dospělá žena s ženskými city.“

„Já ji přece znám odmalička. Je pro mě jako mladší sestra,“ protestoval.

Přísný výraz paní Antrobusové trochu změkl. „Z ničeho vás přece neobviňuji, Milosti…“

„To rád slyším!“

„… ale druhému lze ublížit i bez zlého úmyslu. Chováte se k ní přátelsky a neformálně, čímž ji v jejích pocitech pouze povzbuzujete. Způsob, jakým spolu vysedáváte dlouho do noci s hlavami u sebe a něco si šuškáte, působí dojmem značné důvěrnosti, která… Musím přiznat, že zpočátku mě to vzhledem k tomu, že jste ženatý, docela šokovalo. Nicméně když jsem vás tak pozorovala, bylo mi jasné, že tím nic nemyslíte. Ale propána, člověče, vždyť jde o horkokrevnou mladou ženu, která se nachází daleko od domova, a pokud smím hádat, je do vás zamilovaná už celá léta. Pohledný muž – a ještě k tomu britský lord – který si s ní noc co noc šeptá pod hvězdami, to je jako kdybyste jí vyznával lásku. Co jste asi myslel, že z toho vzejde?“

Giles na ni zůstal naprosto zděšeně hledět. „Myslíte to skutečně vážně?“

Table of Contents

OSOBY

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí