Byly jednou čtyři zlobivé holčičky, které porušily pravidla a na školní tabuli naškrábaly ošklivá slovíčka.

Díky za inspiraci, holky!

JITKA LUDVÍKOVÁ

CHCÍPNEŠ

© Jitka Ludvíková, 2024

ISBN 978-80-284-0162-7

Obsah

- 1. listopadu

- 2. listopadu

- 3. listopadu

- 4. listopadu

Vzrušená debata prosakující skrz dveře sborovny signalizovala, že se členové učitelského sboru ještě dohadují. Pro ředitele školy Luboše Pazderu nešlo o vzácný okamžik. Elita národa, které rok co rok prodlužoval pracovní smlouvu, na sebe s oblibou štěká jako hladoví psi. Důvod k rozepřím se vždy najde, a když vykrystalizuje sám, tím líp.

Pazdera se zhluboka nadechl a připomněl si, že je to jenom práce, že jsou větší problémy, které teď musí řešit, které se mu vryly pod kůži, kvůli kterým nemůže spát. Každý má zábavu podle svého gusta, zasmál se a s vervou otevřel dveře svatostánku.

Oči mohl nechat zavřené, podle podrážděné směsice altů a barytonů dokonale odhadl, kdo je přítomen, rovněž rozpoznal malé typické skupinky, ve kterých jeho milovaní kolegové hledali oporu pro svoje názory. Jen kdyby mu tak nepřipomínali hloupé kdákající slepice. Někdy mu vážně lezou krkem! Všichni! Do jednoho!

Všech dvacet jedna členů učitelského sboru. Samozvaná pýcha školství – ovšem ne tady, ne teď. Teď to je cirkus, pódium varieté, netrpěliví sázkaři na vítěze. Jako sekundanti boxerského zápasu se kupí kolem zástupkyně Andrey Buriánkové a mladého učitele zeměpisu Františka Hartmana. Ano, už zase ti dva, už zase si jdou po krku. A to máme teprve pondělí!

Prý vyhrocená debata. Prd! Trapná komedie. Zoufalá hra o moc, která tak akorát zaplácne další přestávku. Že je to pořád baví? Je všechny! Herce i šmíráky.

Nejsou víc, než náplň hrnce ve stylu pejsek s kočičkou vařili dort – sami o sobě lahůdkou, spolu jedem. Jsou dokonalými protiklady, a to ve všech směrech. Nejde jen o výuku či morálku žáků, proti sobě tu stojí dva tábory: závan zatuchlé hniloby školství a svěží, trochu bláhové ideje mládí.

Učitelka českého jazyka Andrea Buriánková čerstvě přesluhuje. Na jindřichohradeckém gymnáziu strávila přesně třicet osm let, již patří k inventáři. Stejně jako její šedý kostýmek a neforemný účes, který za celou dobu působení ve školství ani jednou nezměnila. Její názory jsou staré jako vybavení laboratoře fyziky, není divu, že se tak často dostává do konfliktu s nejmladšími kolegy, kteří se až s nevídaným gustem vymezují proti čemukoli, co navrhne. Změny, odpor, to se neodpouští. Hartman není jediný bojovník.

I on kdysi bojoval, ale záhy pochopil, že tvář pokerového hráče okořeněná falešným úsměvem je taky způsob boje – a především vítězství.

Teď se jen vnitřně uchechtl. Andrea Buriánková byla zase naježená, jak když se ebonitová tyč tře liščím ocasem. Tváře jí hořely vztekem a hlas se klepal ve vysokých obrátkách. Hartman si podle klidného tónu a sebejistého postoje její slabost uvědomoval. S chutí dál sypal síru do ohně a trpělivě čekal, až nasupená kolegyně vzplane jako papír a uslzená zmizí ve svém kabinetu. Aby to urychlil, dřevěnou špachtlí, která trčela ze sklenice zelené matchy, již svíral v levé dlani, urputně míchal, čímž, jak dobře věděl, ji neskutečně iritoval. Je všechny.

„Je to jen sranda, určitě se to vysvětlí,“ pokračoval mladý učitel hlasem trpělivé pečovatelky.

„Sranda?“ zalapala po dechu Buriánková a šmírákům nabídla lehce přehrávaný výraz šoku. „Tak předně, pane kolego: neříká se sranda, ale legrace, taktéž zábava. A ne, zábava to rozhodně není! Jsou meze, které se ve slušné společnosti nesmí překročit!“ Až teď si všimla ředitele, svá rovná záda ještě více vzpřímila a hodila po něm ostentativně okem. „Dobře, že jsi tady, Luboši. Já a můj mladý kolega,“ zvedla výhružně bradu a zkroušeně dodala, „zase vedeme plamennou debatu. Neshodneme se.“

Pazdera mírně přikývl, ale vnitřně ji ignoroval. Vyrazil směrem k oknu, kde u táhlého jednacího stolu seděla učitelka dějepisu a německého jazyka Anna Tauerová. Rychle ji zhodnotil pohledem a pocítil úlevu. Před dvaceti minutami, kdy sborovnu opouštěl, vypadala na zhroucení. Teď nepláče, ale nad věcí mu zrovna nepřijde – ruce se jí stále chvějí, v klíně ždímá hrst promočených kapesníčků.

„Už je ti líp?“ zeptal se a do prázdného šálku, který měla před sebou, z konvice dolil čaj. Podal jí vlastní kapesník, aby si otřela zbytky rozmazané řasenky. „To bude dobré.“

Přikývla, ale neusmála se. Toho nebyla schopná.

„Netrap se tím a hoď to za hlavu. Byla to od nich hloupost,“ položil jí ruku na rameno, letmo je pohladil a spěšně se přesunul ke svému místu do čela stolu. Hlasitě odsunul židli a s odkašláním se posadil. Ke kolegům tak vyslal jasnou zprávu: zápas je odpískán, drbající kroužek se rozpouští a i oni mají okamžitě zapadnout do židlí a zaujmout své pozice.

„Já se netrápím, jen mě to rozhodilo,“ řekla po chvíli, jako by si teprve teď uvědomila význam ředitelovy věty.

„Téměř každého by to rozhodilo, šlo o osobní výhrůžku,“ podotkla Buriánková již ze své židle, hned vedle místa, na které se zbortila její oblíbená kolegyně Anička Tauerové. Podobně jako ředitel, i ona ji pohladila po rameni, ruku nechala vysílat teplo, a důrazně pronesla: „Musíme se zachovat jako autority.“

„A to?“ popíchl ji Hartman z druhé strany stolu. Stále hlučně rozmíchával zelený lektvar mládí.

Buriánková se zamračila a posléze s ještě větším důrazem na každé slovo řekla: „Musíme je exemplárně potrestat. Co si o tom myslíš, Aničko?“ pinkla míček vedle sebe.

„Souhlasím,“ přikývla Tauerová. „Bylo to…“

„Hulvátství,“ doplnila okamžitě Buriánková.

„Nevinný fórek,“ opáčil Hartman.

Buriánková ukázala na Aničku: „Fórek?“ Provrtávala Hartmana očima. „Pověz Aničko Františkovi, omluvili se ti snad?“

„Neomluvili…“

„Když nic víc, tímhle by měli začít. Ale je to jen chabý trest za to, co provedli,“ stále mířila ukazovákem na Aničku Tauerovou. „Vidíš ty její ruce? Klepe se jako osika.“

„Kolegyně má pravdu, tohle jim nemůže projít,“ ozval se ředitelův druhý zástupce, třicetiletý učitel fyziky a matematiky Krištof Šíma. Seděl hned vedle Buriánkové a třebaže tradičně bývá představitelem opačné názorové větve, dnes s ní souhlasil, čímž na její vrásčité tváři vykouzlil sotva patrný úsměv, který doplnila krátkým slovním uznáním.

„Překvapuješ mě, Krištofe, takové inkviziční názory bych od tebe nečekal,“ řekl Hartman. Všiml si, že Anna Tauerová mezitím schovala dlaně pod stůl.

„Inkvizice?“ vypálila zostra Buriánková a polohlasem, přesto aby ji všichni slyšeli, pokračovala ke kolegyni: „Aničko, prosím tě, ty učíš dějepis, vysvětli kolegu Františkovi, co ten pojem obnáší. Už za dob studia nebyl v dějepisu nikterak zdatný. Moc dobře si to pamatuji. Byl to reparát, nemám pravdu, Františku?“

„Děkuji za nabídku, ale vím moc dobře, co je inkvizice. Právě díky tomu reparátu.“

„Evidentně ne, když si s takovým slovem neuváženě hraješ!“

Pazdera cítil, že by měl konverzaci utnout, ale rozhodl se nechat otevřenou arénu. Pokud to téma nesmetou ze stolu sami, stále za ním budou chodit a otravovat. Je jedno, jaké řešení je správné, aby se ve sboru udržela rovnováha, musí přijmout rozhodnutí, na kterém se shodne většina.

„Kolega má jistě dostačující dějepisné vědomosti, vraťme se k tématu,“ ozval se Krištof Šíma a vyslal k Františku Hartmanovi omluvný pohled, tím však debatě nepřilepšil. Pomyslného řečnického stolečku se opět ujala nejstarší zástupkyně učitelského sboru.

„Když takové chování budeme tolerovat v sedmnácti, co přijde za pár let? Škola je výchovná instituce, a pokud rodiče nenaučí děti pravidla doma, jsme tu my – náš ústav, abychom je zastoupili. Co si o tom myslíte? Luboši? Krištofe?“

„Samozřejmě, v tomhle bodě má kolegyně pravdu,“ podotkl Šíma, když ředitel stále mlčel.

Buriánková poplácala Šímu po paži. Jako studenta ho příliš v lásce neměla, ale poslední dobou se zajímavě vybarvuje. Oproti Hartmanovi, ten snad rozum nikdy nedostane, narodil se jako rebel a do důchodu jako rebel odejde. V jakém stavu ale zanechá tento ustav, to netuší – ale naštěstí se toho nedožije.

„Už to přeháníte. Je to jen rošťáctví, nic víc. Věřím, že už teď velmi litují, že něco takového napsali,“ hájil dál své studenty František Hartman. „Tak co, přidá se někdo na stranu rozumu?“ nepřímo žádal o pomoc ostatních.

Mladá kolegyně Julie Fialová, sedící po jeho pravici, ho kývnutím hlavy podpořila, ale slovně to nehodlala nijak komentovat. Přeci jenom je to ona, ne on, kdo sdílí s Aničkou a Andreou kabinet. Od něj se možná čeká revolta, ale ona musí solidárně zastávat jejich názory. Navíc, jí by se to taky nelíbilo.

„Rošťáctví… to určitě…“ Buriánková naštvaně pohodila hlavou. Tužku pevně svírala v ruce.

„Přesně to to je,“ odvětil nezlomně Hartman, očima hledal další podporovatele svého stanoviska, ale namísto toho se přihlásil hlas z tábora Buriánkové. A za ním další. „Jestli tohle není inkvizice, pak to je lynč. Nic jiného!“ Matcha vystříkla na stůl.

„Lidi, neblázněte, je to klukovina – my jsme nebyli jiní,“ připojil se ke straně rozumu Ivan Kopecký, padesátiletý učitel tělocviku, který právě vyndal z uší sluchátka. Přenos tenisového turnaje ze švýcarské Basileje tiše bublal po desce stolu.

„Ivan se nám probudil,“ mlaskla nesouhlasně Buriánková. „Ty aby ses jich nezastal.“ Vzápětí svou pozornost vrátila k Hartmanovi: „Ale nezapomeň, Františku, že odraz jejich chování je potažmo odrazem jejich třídního učitele. A tím jsi ty,“ podotkla s triumfem, přičemž ukázala na mladého učitele prstem stejně imperativně, jako když ho před patnácti lety volala k tabuli.

„František je dobrý třídní,“ ozval se ředitel Pazdera. „Držme tu debatu u tématu, ať se konečně posuneme k nějakému uspokojivému závěru.“

Hartman přikývl a rychle se chopil slova: „S chlapci jsem mluvil, vyjasnili jsme si to,“ zareagoval. „Kolegyni se omluvili, já bych to tím uzavřel.“

Anna Tauerová zavrtěla hlavou: „Jindy bych s tebou možná souhlasila, ale tohle je příliš… Bylo to…“ hledala slovo, až s nebývalým důrazem řekla, „nevhodné. Vyhrožování je trestný čin, nemůžeme to jen tak přejít. A jestli si myslíš, že výraz sorry jako je nějaká omluva, pak s tebou rozhodně nesouhlasím.“

Hartman potlačil přival smíchu, který v něm forma omluvy vyvolala, a použil slova své nejstarší kolegyně: „Nešlo o vyhrožování, byla to jen zábava… A pokud jde o tu omluvu, pošlu je za tebou do kabinetu, ať si dají záležet.“

„Můžou přinést kytku,“ navrhl učitel tělocviku a do ucha si nacpal aspoň jedno sluchátko. Tohle ho fakt nebere. Za chvíli se zvedne, že má volání přírody, a vychutná si aspoň poslední set.

„To že ty doma žehlíš průsery kytkou, neznamená, že je tady někdo na kytky zvědavý,“ zasmála se učitelka Šafránková, která vyučuje výtvarnou výchovu.

„Podle mě je to jasná výhrůžka učiteli. Navrhuji delikt řešit sníženou známkou z chování,“ navrhla Buriánková.

„Naším cílem je vychovávat, ne trestat,“ oponoval Hartman. „Řádná omluva – domluvím jim, aby si dali záležet.“

„Františku, vezmi rozum do hrsti,“ utnula ho Buriánková a nevědomky použila svou oblíbenou repliku, když žák nezná odpověď na triviální otázku. „To chceš nechat všechno tak? Smazat to neupřímnou omluvou?“ zavrtěla hlavou. „To není rozumné. Dneska je to výhrůžka, ale co přijde zítra?!“

„Výjimečně souhlasím s kolegyní Buriánkovou, trest musí přijít,“ podotkl učitel biologie Vít Hrdlička, načež zvedl prst. „Ale je třeba zvážit, aby byl přiměřený. Nepřiměřeně vysoký trest je kontraproduktivní. Co myslíš, Luboši?“

Ředitel se rozhlédl po ostatních, a třebaže sám považoval omluvu žáků jako dostačující pro uzavření incidentu, věděl, že je na něm, aby vynesl nový ortel, kterým zklidní rozbouřenou atmosféru v pedagogickém sboru.

„Tak?! Jak to vidíš?“ povytáhla obočí Buriánková, vstala a obě dlaně položila Aničce na záda. „Potrestáš ty pacholky, nebo se máme připravit na teror ze školních lavic?“

Luboš Pazdera přikývl: „Trest bude adekvátní: dnes večer se nikdo z nich nesmí objevit na školní akci.“

„A dál?“ nehodlala ustoupit, rukama mnula ztuhlý Aniččin krk.

„Ještě jednou se Aničce zajdou omluvit.“

„A ten trest?“

„Promluvím osobně s rodiči a jako trest navrhnu, aby až do konce pololetí byli školníkovi k ruce,“ podíval se na třídního Františka Hartmana, který nepatrně přikývl.

„Dobré řešení. Práce s mopem nebo v kuchyni jim zklidní hormony. Pokud jde o mě, můžou začít už dneska. Pomoc před halloweenskou party by se mohla hodit,“ řekl spokojeně Hartman. Tuhle bitvu vyhrál.

„Na tu akci nejdou,“ vyštěkla Anna Tauerová. „Jestli já mám dělat dozor, oni se tam ani neukážou.“

„Jak chceš. Trest u školníka nastoupí hned zítra po škole,“ uzavřel ředitel, a protože všichni začali spokojeně pokyvovat s touhou zmizet z areálu školy, nadhodil: „Jestli je to všechno, můžete jít. Máte nějakou tu hodinku k dobru, než se tu všichni sejdeme v kostýmech. Karle, Haničko, potřebujete ještě s něčím na večer pomoct?“ obrátil se na učitele hudební a výtvarné výchovy.

„Všechno připravené. Tělocvičnu už bys nepoznal,“ zasmáli se a společně se zvedli k odchodu.

„Fajn. Tak se uvidíme na akci. Běžte načerpat energii, večer ji budeme potřebovat,“ prohodil Pazdera již za masivního odsouvání židlí.

„Počkejte!“ vykřikla Buriánková a intenzitou svého hlasu všechny přítomné zbrzdila. „Luboši, podle mě děláš chybu, za tohle by si zasloužili pořádný trest! Uvidíš, že se ti tvůj liknavý přístup vymstí. Já už něco pamatuji a vím, že takovým malým grázlíkům se nesmí ustupovat. Neděláš dobře, věř mi, vymstí se to. Na má slova dojde. Ale jak myslíš, ty jsi tu šéf – ale neříkej, že jsem tě nevarovala.“

„Nesmí na ples a budou pomáhat s úklidem, znovu se omluví – za mě naprosto dostačující,“ zopakoval.

Buriánková pozvedla bojovně bradu: „Nechci ti radit, ale dvojka z chování je přesně ten krok, který by byl na místě.“

„Jak jsem řekl, jejich trest je dostačující.“

„Jak řekl pan ředitel, trest je adekvátní, Andreo, smiř se s tím,“ zasmál se František Hartman a brčkem vycucl zbytek nápoje z kelímku.

„Nedegraduj naše povolání! Uděl jim alespoň výtku třídního učitele. A taky stále nesrkej, no tak přestaň, Františku! Rve mi to uši!“

Hartman naprázdno, přesto velmi hlasitě srkl: „To neudělám.“

„Souhlasím s Lubošem. Jsou to ještě děti, nebylo to moudré, ale nechtěli tím způsobit nic zlého. Jen nedomysleli své jednání, mozek dospívajícího dítěte není dokonalý, jeho vývoj je stále v procesu,“ podotkl učitel biologie.

„Takže vy je nepotrestáte?!“ zařvala už s hysterií Buriánková a klíči, které dosud svírala v zaťaté pěsti, práskla do stolu. „Já rozhodně trvám na vyšším trestu. A nejsem sama,“ podívala se významně po ostatních, kteří se již snažili prchnout ze sborovny. „Pokud ty nemáš rozum, myslím, že bychom měli hlasovat,“ odsunula židli a zapadla zpátky vedle Aničky Tauerové. „Vidíš, jak je zničená?“ objala kolegyni. „Děláte, jak kdybyste nevěděli, co ten nápis znamená.“ Nadechla se a s příšernou anglickou výslovností jí vylítlo z růžově obtažených rtů: „You will die today! Chcípneš!“

Úterý

1. listopadu

1 Služební auto zaparkovala u pekárny, kde již stály tři policejní vozy. Jeden patřil hlídce městské policie, druhý forenzním technikům a třetí byl od nich z kriminálky. Nevěděla, kdo jím přijel, jen tušila, že v něm neseděl kapitán Kašmír. Když přišla zpráva o nálezu těla, které se našlo uprostřed městského parku, poslal jí stručnou zprávu, ať se o to postará sama, že se opozdí. Důvod neuvedl, ale tušila, že jde o něco rodinného.

„Dobré ráno, kapitánko, dáte si čerstvý rohlíček?“ zavolal na ni nadporučík Hanousek, postarší policista z místního oddělení, který vyšlapanou cestičku do parku hlídal. Z kapsy mu vyčuhoval papírový pytlík s rozjedeným loupákem, poslední sousto se mu při mluvení ještě lepilo na patro.

Namísto pozdravu jen kývla hlavou a zeptala se, kudy má jít. Kalhoty si zastrčila do holin a narychlo vykouřila cigaretu. Už nekouří, ne každý den, spíš jednou za čas a taky ve chvílích, jako je tato.

Nabídl jí doprovod, ale protože dodal, že je to zhruba tři sta metrů přímo za nosem, s díky jeho společnost odmítla a připomněla mu, ať zůstane, kde je. Dvakrát už jim na místě činu omdlel. Navíc, za žádnou cenu se k tělu nesmí zatoulat zvědavci a lidi z médií. Hlavně ne nikdo z Deníku! Ne Egon Prchal!

„Patoložka už je na místě, Prchal taky, mám na mysli Libora,“ zavolal na ni ještě, když minula vůni čerstvých rohlíků, která jí ulpěla v nose tak silně, že v ní znovu probudila hlad, třebaže ráno snídala. Zrychlila krok, aby se té chuti vymanila a taky zahřála, neboť poslední říjnový týden přinesl nezvykle sychravé počasí. Mráz zalézá pod nehty, měla si vzít svetr navíc. Teploty na nule, déšť, bláto, v lepším případě sněhová břečka se tohoto kraje budou držet minimálně až do dubna.

Místo činu se nacházelo u čtvrtého zastavení křížové cesty, kde se pěšina od Nežárecké ulice zvedala vzhůru v Mertovy sady a stáčela ve stromy zakryté zatáčce. Byl to přesně bod, který sama Lišková považovala za velmi vhodný pro vraždu. Na jedné straně kryl místo nálezu těla velký žulový balvan, na druhé krásná kaplička s restaurovaným výjevem Pán Ježíš potkává svou Matku. Pokud se vrah potřeboval schovat, nabízelo se mu hned několik možností.

Magda Lišková se zastavila a představila si lokalitu v noci. Sice nežila v Jindřichově Hradci ještě ani rok, přesto po této pěšině již za tmy několikrát prošla. Vzrostlé stromy poskytovaly až příliš soukromí, a ačkoli po parku bylo rozeseto množství lamp, jejich světla svítila příliš tlumeně a četnost rozmístění byla natolik nízká, že nijak nenapomáhaly zvýšenému pocitu bezpečí. Třebaže sama získala speciální výcvik, nikdy se tady dobře necítila. Vždy vnímala rizika tmy a stínů, která tento park činila strašidelným.

„Dneska bez Rendy?“ zavolala na ni patoložka Gábina Hrochová a vytrhla tak mladou policistku z vlastních představ.

Magda se podívala na starší baculatou ženu v jednorázovém textilním overalu, jejíž blonďaté mikádo skrývala modrá textilní čepička, a mlčky přikývla. Automaticky si na holiny natáhla jednorázové nazouváky a s rukama v kapsách udělala pár svižných kroků, aby se dostala nahoru za balvan, za kterým stála patoložka. Teprve nyní uviděla mrtvou ženu. Než stihla položit první otázku, Hrochová ji předběhla.

„Tak tady ji máme: tajemná Mortyše Adamsová – jak ji nazval Štěpán,“ podívala se na šéfa forenzních techniků Štěpána Vokouna, který zajišťoval stopy bot v rádiu tří metrů od těla oběti, a dodala: „Mírně oplácaná Mortyše Adamsová. Ne tak jako já – to už nejsou Štěpánova slova,“ zasmála se křaplavým smíchem. „Trochu nám zmokla.“

Magda sotva patrně přikývla. Zavražděná, která nehybně ležela na udusané písčité cestičce, na sobě měla těsné šaty z černého sametu a úzce střiženou sukni sahající až k zemi. Dekolt šatů byl velmi otevřený, horní část trupu zdobilo několik bodných ran. Kolem krku měla uvázaný černý splývavý plášť, který, stejně jako šaty, vytrhovaly z monotónní černě karmínové kaluže krve.

„Je to dokonalá kopie,“ pokračovala Hrochová. „Sněhově bledá pleť, černé líčení očí a výrazná rudá rtěnka. Silná vrstva mejkapu. Celkem kvalitní, vezmeme-li v úvahu tenhle nečas.“

„Škoda že už se jí nemůžeš zeptat na značku, troška zdravíčka na tváře by ti v tvém věku prospěla,“ ozval se z dálky hlas Libora Prchala. Jeho tělo nebylo přes husté stromoví vidět.

„Ty černé vlasy – moc hezká paruka – skoro mě zmátla,“ pokračovala Hrochová nevzrušeně a sehnula se k mrtvé, aby jí sejmula bohatou hřívu černých lesklých vlasů. „Buď si libuje v převlecích, nebo je členka místního divadelního spolku.“

„Včera byl Halloween,“ podotkla Magda a zaměřila se na dlouhé rudé nehty, stoprocentně umělé. „Známe její pravou totožnost?“

„Na to se mě kolegyně neptejte, jsem schopná vám tak akorát sdělit příčinu smrti. Můžeme?“ Když Magda přikývla, pokračovala: „Vidíte to sama, v hrudníku má tři hluboké rány, které jsou neslučitelné se životem. Na první pohled mohu říct, že vražedným nástrojem byl nůž s dlouhou širokou čepelí. Velmi ostrý, rány jsou jasně ohraničené. Samozřejmě, svůj odhad ještě potvrdím pitvou.“

„Předpokládám, že nůž nemáme,“ konstatovala Magda. Mezi stromy hledala svého kolegu Libora Prchala. Zahlédla však jen mužnou siluetu Štěpána Vokouna a hlavou jí prolétlo: proč jen to nebyl on, kdo jí včera večer zaklepal na dveře a pozval ji na panáka.

„Ne, zatím ne. Ale protože Liborek ranní hygieně moc nedá,“ ohrnula ret, jak měla ve zvyku, když musela zmínit jméno svého bývalého manžela, který patří do trojlístku místní kriminálky a s kým se chtě nechtě musí stále potkávat, „byl na místě činu jako vždy první, už pročesává park a hledá ho. Ale pochybuji, že by…“ odfrkla. „Každopádně jsem ráda, že odsud vypadl a nezamořuje tu vzduch. Páchne jak týden stará krabička sardinek. Ty jeho nové vousy, které si nechal narůst… poustevník hadr. Blahořečím den, kdy jsem dostala rozum a opustila ho.“

Magda na to nijak nereagovala. Od Kašmíra se naučila rozepře mezi Gábinou Hrochovou a Liborem Prchalem ignorovat. Raději se vrátila k podstatnému: „Tři rány do hrudi… šlo o vraždu v afektu?“

„Nemyslím si, vzhledem k razanci, každá z nich by způsobila smrt. Spíš mám dojem, že se chtěl vrah ujistit, aby to nepřežila. Mluvíme-li o jednání v afektu, vrah by se po třech ranách jen těžko zastavil. Viděla jste snad Vřískot? Nechci vám fušovat do řemesla, ale podle mě tu na ni trpělivě čekal. To místo je až příliš příhodné,“ stočila hlavu na kapličku, potom na balvan a nakonec na lavičku, která se nacházela na vrcholu cesty, asi dva metry od nich. Vrah na ní klidně mohl ve tmě sedět a příchozí by nic netušila. „Lepší bych sama nevybrala. Co myslíte?“ Když Magda přikývla, pokračovala:

„Leží na zádech, bodl ji nožem třikrát zepředu, celkem pěkně, že? Ona přišla z nitra parku – možná šla ze Zbuzan, nebo od Jakuba, taky mohla přijít z města po Naxerově lávce. Otázkou je, co tu dělala a kam šla. Mohla tu mít schůzku, vášnivé rande… ale to už není moje starost. Byla jste někdy na swingers party v kostýmech?“

„V kolik nastala smrt?“

„V noci bylo chladno, k ránu pršelo, teď je něco po půl osmé. Rigor mortis ještě není plně rozvinutý, podle mého odhadu zde leží tak osm deset hodin. Ne déle.“

Magda přešlápla a znovu se rozhlédla. Tentokrát zaměřila svůj zrak na forenzní techničku Ivanku Královou. Nacházela se patnáct metrů od nich, na nižší úrovni cesty, která se vinula kolem řeky Nežárky a kterou místní používali častěji, neboť vedla po vrstevnici. Chvíli ji pozorovala, jak prohledává břeh a rákosí, a potom vrátila oči na patoložku.

„Kdy bude pitva?“

„Když mi do toho nehodíte vidle s další mrtvolou, večer můžete čekat první vlaštovky. Každopádně já jsem hotová, je mi zima, za chvíli má začít znovu lít, už bych to tu neprodlužovala,“ řekla nekompromisně a zavolala na své dva pomocníky, kteří stáli na druhé straně cesty a s nosítky s černým pytlem čekali na její pokyn.

Magda se rozhlédla, jestli není nablízku kapitán Kašmír, ráda by, aby si mrtvou prohlédl, tak jak jim ji nechal vrah, ale protože ho nezahlédla, s odvozem těla nakonec souhlasila. Nemá cenu cokoli zdržovat, technici s tělem skončili, fotograf zaznamenal všechny potřebné detaily, navíc se nad nimi formuje poměrně černý mrak, a oni se musí posunout dát.

„Tak večer, držím vám lístky do první řady,“ prohodila Hrochová a pomalým kachním krokem vykročila zpátky ke svému vozu, kde na ni čekal řidič. Nepospíchala, noha, kterou si na Nový rok zlomila, ji ještě při každém došlapu trápila.

Magda se vydala opačným směrem. Nejdříve si prohlédla lavičku, potom balvan a nakonec kapličku. Přesně podle jejího předpokladu: stopy, které mohl vrah v kypré lesní půdě zanechat, smyl déšť.

„Asi to nevypadá moc slavně, co?“ konstatovala, když došla až ke Štěpánu Vokounovi. „Máte vůbec něco?“ Podívala se do tváře velmi pohledného mladíka a zase pocítila ten nutkavý nával chtíče, který ji sžíral v jeho blízkosti. Třebaže na sobě měl jednorázový oblek z netkané textilie, na hlavě nevkusnou čepičku a tvář krytou rouškou, neuměla si pomoci. Jeho pižmo, nebo co to bylo, ji dohánělo k šílenství. Už několik měsíců. Tohohle chlapa chce, ostatní jsou jen malé nefunkční náplasti na její samotu.

„Pár stop se nám podařilo odebrat, ale moc slavně to nevidím,“ usmál se a v očích se mu objevily jiskřičky. „Pachovky jsou bez šance, otisky bot patří tak akorát člověku, který ji našel, daktylka taky žádná extraliga… Jestli se naše štěstí nezlomí, můžeš se opřít jenom o důkladnou pitvu.“

„Třeba se tu něco najde… Vlákna, vražedná zbraň… Co ta lavička?“

Mírně se ušklíbl. „Každopádně udělám všechno, abych ti pomohl,“ nedořekl větu, protože mu skočila do řeči.

„Kdo hledá, najde…,“ plácla a netušila, jak bude pokračovat, protože náhle cítila pohled, který byl příliš intimní, než se na kolegy slušelo. Než mu ho stihla vrátit, jejich tichý dialog přerušila Ivanka Králová.

„Něco tu je! Něco jsem našla! Pojďte se podívat! Vypadá to na dámskou kabelku!“ křičela od vody.

Všichni, včetně policejního fotografa, seběhli dolů k řece. Zastavili se v dostatečné vzdálenosti od břehu, aby neponičili případné další stopy. Ivanka Králová už v rukách držela černou koženou tašku, kterou dlouhým bidlem vytáhla z rákosí. Taška byla dostatečně objemná, aby se do ní vešel notebook i všechny nezbytnosti, které s sebou ženy neustále nosí.

„Hezká kabelka. Ale s naším štěstím toho v ní moc nebude,“ konstatovala od oka Magda, když si všimla prázdného těla kabelky, přesto si byla jistá, že tu ta taška dlouho neleží, že s jejich případem souvisí, ale nahlas dodala: „Taky to s touhle vraždou nemusí mít nic společného. Je tam něco?“

„Kdo jiný než Mortyše Adamsová by si vyšel s černou kabelkou?“ nadhodil policejní fotograf.

„Já mám třeba pět černých kabelek,“ podotkla Ivanka Králová a podala nález Štěpánovi.

Štěpán Vokoun kabelku rychle prohlédl. S pečlivostí otvíral jednu kapsu za druhou, prohledával přihrádky, až objevil kožené pouzdro: „Máme štěstí, Mortyše u sebe měla nejenom kabelku, ale jsou v ní i nějaké holčičí kravinky.“

„No, já bych si tak jistá nebyla, že patří naší Mortyši,“ měla chuť se se Štěpánem přít, i když význam nálezu byl evidentní.

„Já jo. Instinkt. Chceš se přesvědčit sama?“ nabídl Magdě, ať si z jeho kapsy vyndá čisté gumové rukavice. Protože měla ruce stále v kapse, napadlo ho, že si je zapomněla.

Bez díků schovala ruce do modrého latexu s pudrovou vrstvou a převzala si nález. „Peněženka s malou hotovostí, velký svazek klíčů, dvě balení kapesníků, hrst bonbonů, pár barevných tužek, rtěnka, pudr a sponka do vlasů.

„Musíme Gábině opsat tu značku kosmetiky,“ podotkla Ivanka.

Magda se zasmála. „Taky je tu kožené pouzdro s doklady,“ podívala se na Štěpána, moc dobře ho v kabelce musel vidět. „Na loupež to nevypadá,“ otevřela pouzdro. „Jmenuje se Anna Tauerová. Věk čtyřicet jedna let,“ přečetla, když si prohlédla fotku půvabné modrooké blondýnky s plnými tvářemi. „Bydlí v Mládežnické ulici 111. Kde přesně to je?“

„To je támhle, ta lokalita odkud jsi přišla, vzadu na konci Nežárecké ulice,“ ukázal za její záda policejní fotograf.

„Variantu, že by tu s někým měla schůzku, můžeme vyloučit. Nejspíš se odněkud vracela. Šla domů.“

„Každopádně nic nenaznačuje, že by před někým utíkala, i když pršelo, tímhle jsme si jisti,“ podotkl Štěpán, načež to Ivanka Králová odsouhlasila.

„Místo činu je ale nahoře, na cestě. To znamená, že vrah jí tu kabelku sebral. Proč? Proč ji neodnesl? Proč ji hodil do rákosí? Proč ji nenechal ležet u těla?“

„Možná pospíchal,“ nabídl odpověď Štěpán, třebaže na ni Magda nečekala, jen rozvíjela své myšlenky nahlas.

„Spíš ji nechtěl mít u sebe. Z nějakého důvodu to bylo riskantní. Něco z ní vzal a víc ji nepotřeboval. Nebo něco hledal… Otázkou je, jestli to našel,“ pokračovala Magda. „Taky tu kabelku mohla zahodit sama,“ napadlo ji, ale když se podívala nad sebe, kde se větve stromů proplétaly, přišlo jí nemožné, že by jakýkoli větší předmět skončil v rákosí a nezaklínil se v korunách stromů.

„Mohla tam mít větší hotovost,“ nabídl další možnost Štěpán.

Magda prohlédla peněženku a pokrčila rameny. „Má tu šest stovek. Proč by je tu vrah nechal?“

„Možná s sebou měla větší obnos, nebo něco, co pro vraha bylo lákavější.“

„Co je lákavější než peníze?“ uvažovala Ivanka. Napadlo ji, že leda tak moc. Ale možná je téma moci u nich doma na denní pořádku jen proto, že je její máma starostka a ona má kvůli tomu posunuté vnímání.

„Štěpán může mít pravdu, ale na první pohled tu vážně nic nechybí. Je tu řidičák, vstupenka do fitka, do knihovny, jedna kreditní karta, osmdesát korun v drobných. Nic z toho nám nenapoví, co chybí ani co je zač,“ chtěla vrátit věci Štěpánovi, ale pak si všimla vysoké urostlé postavy v tmavém kabátě, která se k nim rychle přibližovala. „Renda je tady,“ zvedla ruku a zamávala svému parťákovi na pozdrav, pak zase vrátila pozornost ke Štěpánovi. „Jediné, co tu není, je – mobil. Proč asi?“

„Nemusela ho mít u sebe,“ ozval se od lavičky kapitán Kašmír, který zachytil dvě poslední věty. Zrovna si prohlížel bílý obrys, co zbyl po mrtvém těle. „Mohla ho zapomenout, mohla mít digitální očistu.“

„Digitální očistu? To je divné, ne?“

„Divné, ale zdravé. Co tam máte?“

„Našli jsme její kabelku, pojď za námi!“

„Jdi opatrně, klouže to jako prase,“ ozval se z hloubi lesa hlas posledního parťáka jindřichohradecké kriminálky Libora Prchala.

Kapitán Kašmír seběhl prudký svah směřující k řece a vyjádřil upřímnou omluvu nad svým pozdním příchodem, zatímco policejní fotograf barvitě popisoval, jak se tam Libor ráno natáhl, načež zmizel hledat vražednou zbraň, aby si z něj Gábina zase neutahovala.

„Všechno slyším, já se tu neschovávám, já hledám vražednou zbraň!“ křičel Prchal.

„My víme,“ odpověděl Kašmír a zajímal se, kdy odvezli tělo.

„Tak patnáct dvacet minut.“ Magda mu četla ve tváři zklamání.

„To mě štve. Fakt mě mrzí, že jsem to nestihl dřív. Všem se ještě jednou omlouvám.“

„Hrochová už nechtěla čekat, vždyť ji znáš. Ale o nic jsi nepřišel,“ vysvětlila Magda a shrnula kolegovi všechny poznatky. Pak požádala policejního fotografa, aby Kašmírovi ukázal pořízené snímky.

„Mám tu jeden parádní,“ zasmál se fotograf, když mu podal fotoaparát. Na displeji byl zvěčněný Libor Prchal od hlavy po paty od bláta. „A tady je tajemná Mortyše Adamsová. Je celkem fotogenická, nemyslíš?“ přepnul na další snímky.

„Mortyše Adamsová? To je jméno jak z filmu,“ podotkl, ačkoli se za svou téměř dvacetiletou praxi u policie setkal s podivnějšími jmény.

„To je její alter ego. Včera byl Halloween,“ dodala na vysvětlenou Magda. „Vlastním jménem Anna Tauerová, čtyřicet jedna let. Bydlí na Nežáreckém předměstí.“

„Další stopy?“

„Moc toho nemáme, počasí nás zase vypeklo. Jediný pořádný úlovek je tahle kabelka, kterou Ivanka našla v rákosí,“ podotkl Vokoun.

Kašmír si natáhl rukavice a kabelku prozkoumal. „Víme o mrtvé ještě něco dalšího? Zaměstnání? Rodina?“ obrátil se na Magdu.

„Mimo to, že se vyžívá v kostýmech, nic víc nemáme. Ale máme totožnost, adresu, to už je od čeho se odpíchnout. Detaily, včetně povolání, rychle zjistíme. Vrátím se do kanclu a dám ji do databáze.“

„Povolání…,“ zamumlal Kašmír a z kabelky vylovil velký svazek klíčů. Podobné před chvílí viděl v ředitelně, když žehlil další v řadě průserů svého nejstaršího syna. „Já bych řekl, že to byla učitelka.“

„Na to jsi přišel jak?“

„Vidíš ty klíče, stejné nosila moje třídní. A tvoje určitě taky.“

Magda se znovu natáhla pro svazek klíčů a pečlivě si je prohlédla. Náhle ji zalila vlna studu, na jednom z menších klíčů visel malý štítek s nápisem kabinet. Jak to mohla přehlédnout?

2 Ředitel jindřichohradeckého gymnázia Luboš Pazdera byl o hlavu menší než kapitán Kašmír, ale stejně jako on se mohl pyšnit propracovanou postavou, což si Magda Lišková okamžitě uvědomila. I přes slabost pro muže, jakou měla, věděla, že na svého kolegu, otce čtyř dětí, nesmí svými ženskými zbraněmi nikdy zaútočit. O to více svou potřebu flirtovat s příjemnými muži neovládala při jiných příležitostech. Dnes se však držela zkrátka, ačkoli si plavovlasého muže s šedozelenýma očima v kaštanovém obleku hravě dokázala představit ve své posteli.

„Co vás přivádí?“ zeptal se s mírnou dávkou neklidu magistr Pazdera, potom co mu dva policisté z místní kriminálky předložili svoje služební průkazy a on byl nucen pozvat je do své útulné kanceláře, třebaže mu ve sborovně začínala dopolední porada.

Namísto odpovědi dostal dva soustrastné pohledy a vlažný úsměv od pohledné policistky v bílé halence a kožených kalhotách, která ho až nepříjemně intimně zkoumala. Nabídl jim křesílka a něco k pití. Kapitána Kašmíra znal od vidění, ale o té policistce věděl jen to, že je v Jindřichově Hradci nová. Osobně se s ní ještě nepotkal.

„Snad tu nejste kvůli včerejšímu incidentu,“ vyklouzlo mu z úst, když už všichni seděli. „Nerad bych, aby se z toho dělalo víc, než to ve skutečnosti je.“

„Včerejší incident… můžete nám k tomu říct víc?“ nadhodil neurčitě Kašmír. Mnohdy je lepší přijímat odpovědi než se zbytečně zbrkle ptát.

„Šlo o klukovinu, já bych z toho vědu nedělal. Chlapci se omluvili, trest dostali. Upřímně věřím, že svého jednání litují,“ rozhodil rukama, vstal a zavřel okno, kterým do místnosti proudil chladný vzduch. Znovu se posadil. Rozepnul si sako.

„O jaké klukovině to mluvíte?“ chtěl vědět Kašmír.

„Myslel jsem, že jste přišli kvůli tomu nápisu na tabuli,“ reagoval nejistě.

„Jsme tu kvůli paní Tauerové.“

„Tak ona vás poslala,“ pokýval hlavou. „Doufal jsem, že to hodí za hlavu a celý incident přejde s nadhledem, ale asi jsem ji špatně odhadl…“

Magda s Kašmírem si vyměnili krátký pohled, načež Magda požádala Pazderu, aby jim zmiňovanou událost detailně popsal. Pazdera vzdychl, přehodil si nohu přes nohu, podíval se na velké stojací hodiny v rohu kanceláře a konečně spustil.

„Pátou hodinu učila kolegyně Tauerová ve 2. C dějepis. Zhruba patnáct minut před koncem hodiny si odběhla k sobě do kabinetu, aby dětem donesla mapu vlivu Perské říše. Dějepisný kabinet je hned vedle třídy, ve které učila,“ dodal, aby si policisté nemysleli, že svým odchodem porušila pracovní kázeň. „Když se za tři minuty vrátila – déle to být nemohlo – a otevřela tabuli, aby na ni mapu zavěsila, všimla si toho nápisu.“

„Jakého nápisu?“ zajímal se Kašmír.

„You will die today! Dnes zemřeš! Hrozně ji to vyděsilo,“ pohlédl na policistku, ale v jejím pohledu se nezrcadlil žádný názor. Jen se zeptala, kdo to napsal.

„Čtyři chlapci ze 2. C. Nejdřív tvrdili, že tam ten nápis už byl, ale nakonec se přiznali, že to byla jejich kolektivní práce. Každý napsal jedno slovo. Přišlo jim to vtipné. Je to hláška z jednoho hororu.“

„Jo, ten film znám, je to klasika,“ řekla Magda. „Máte fotodokumentaci toho nápisu?“

„Fotku? To se divím, že vám ji kolegyně neukázala,“ hlavou se mu přehnala vzpomínka, jak Andrea Buriánková s Aničkou v závěsu rozrazily dveře ředitelny, a zatímco Anička se sesypala do křesla, Andrea na něj mířila svým mobilem s čerstvou fotografií. „Někde ji tu mám,“ natáhl se pro telefon, který měl odložený na kraji stolu. „Naši mladí pachatelé si to taky vyfotili, sdíleli to na sockách. Celkem se tím bavili,“ našel snímek s ušmudlanou tabulí, kterou chlapci popsali křídou.

„Možná to bylo všechno jinak…“ podal svůj mobil policistce. „Tvrdí, že to chtěli smazat. Ale kolegyně byla hned zpátky, prý to nestihli odstranit, tak jenom zabouchli tabuli. Měli smůlu, v té třídě chyběla houba. Ale kdoví, zda by ji použili…“

„Vypadá to přesně jako v tom hororu,“ podotkla Magda, čímž získala u ředitele kladné body. Kdyby teď na pitevně neleželo jedno posmrtně ztuhlé tělo učitelky, taky by se tomu zasmála.

„Nechci vám mluvit do práce, ale… netlačte na to. Chlapci se kolegyni omluvili, nevím, proč z toho Anička dělá takovou katastrofu.“

„Vzalo ji to?“ zajímal se Kašmír.

„To je slabé slovo, téměř se sesypala. Tvrdila, že jde o osobní výhrůžku. Že ji chtějí zabít,“ zakroutil pochybovačně hlavou. „Nikdy bych nevěřil, že kvůli tomu zburcuje i kriminálku.“

„Stalo se tu někdy něco podobného?“

„Ne, šlo o ojedinělý incident. Nechci se těch chlapců zastávat, ale jsme učitelé, s takovým chováním se musíme potýkat dennodenně. Na druhou stranu chápu nevhodnost tohoto nápisu a stojím i při kolegyni, proto chlapci dostali přiměřený trest,“ odkašlal si. „Rád bych, aby i vy jste přihlédli k jejich nedospělosti a nedělali z toho problém. Jde o jejich budoucnost… Je jim teprve sedmnáct. Věřím, že se poučili.“

„O jakém trestu mluvíte?“

„Včera se ve škole konala halloweenská party – něco mezi plesem a školní akcí, zakázal jsem jim na ni vstup. Taky až do konce pololetí budou pomáhat s úklidem ve škole, především v areálu školní zahrady. Už jsem kontaktoval i jejich rodiče, všichni s trestem souhlasili,“ dodal, i když to tak úplně nebyla pravda.

„Můžete mi napsat jejich jména?“ požádala ho Magda.

Luboš Pazdera se zarazil, v očích měl zmatek: „O co jde? Proč jste přišli?“

Kašmír tiše vydechl. Jeho symetrická tvář byla klidná a plná smutku, když řekl: „Vaše kolegyně Anna Tauerová je mrtvá. Ráno, krátce před půl sedmou, byla nalezena v městském parku – zavražděná.“

V ředitelově tváři se objevil zmatek. Nejprve nebyl schopen slova, vzchopil se až po minutě. „Co to říkáte… Anička… Naše kolegyně… Naše?“ podíval se na policistku, jako by čekal, že mu Kašmírova slova vyvrátí. Ale aniž by cokoli řekla, věděl, že je to pravda. Víc nebyl schopen slov. Svraštil čelo, hlavou mu proběhla vzpomínka na včerejší večer. Rukama projel vlnité vlasy, prsty spojil za krkem a hlasitě povzdechl: „To nemůže být pravda. Ještě včera na plese jsem s ní mluvil. A teď mi řeknete, že je mrtvá,“ odmlčel se.

„Je mi to velmi líto,“ prolomil ticho Kašmír. Z plné karafy, která stála na stole, nalil do prázdné sklenice vodu a přisunul ji k Pazderovi.

„Potřebujeme vaši spolupráci,“ řekla Magda, když ředitel ztěžka polkl dva malé doušky.

„Jak se jí to stalo? Co se stalo?“

„Někdo ji bodl nožem – stalo se to v městském parku,“ shrnula stručně Magda.

„Tady? V Jindřichově Hradci? V našem parku? To není možné…“ Další dlouhý vzdech a ruce vrátil na stůl. Znovu se napil. „Ptejte se. Pokud to bude v mých silách, rád vám pomohu. Tohle je…“ nevěřícně kroutil hlavou. „To nesmí nikomu projít!“

Kašmír si všiml, že se mu do tváře zase vrací barva, ačkoli rysy měl stále strnulé. Smutek mu vykreslil vrásky, které ještě před několika minutami v jeho obličeji nebyly. Přesto v nich četl víc než bolest a šok, ale co to je? Lež, nebo tajemství?

„Co víte o paní Tauerové? Jak dlouho u vás pracovala?“ začala Magda zeširoka.

„Aničku znám něco přes tři roky. Letos u nás začala svůj čtvrtý rok. Její aprobace je dějepis a německý jazyk. Dělá na tříčtvrteční úvazek. Proto dneska nikoho nepřekvapilo, že tu ještě není, v úterý učí až od čtvrté vyučovací hodiny, chodí až na poradu.“

„Kde žije? Co rodina?“

„Nebyla zdejší, do Jindřichova Hradce se přivdala. Tuším, že předtím žila v Plzni. Její manžel, Honza Tauer, je uznávaný houslista. Učí v místní ZUŠce jen ty nejtalentovanější děti, jinak jezdí na šňůry s jedním kvartetem – jak jen se jmenuje…“

„Mají spolu děti?“

„Dvě. Jednu dceru má z předchozího vztahu, je jí jedenáct let. Jmenuje se Karolínka. S Honzou Tauerem má čtyřletého, možná už pětiletého syna Adámka, nedávno začal chodit do školky. Většinou je hlídá babička, i to byl důvod, proč se Anička mohla už krátce po porodu vrátit do práce.“

„Jaké bylo její manželství?“

„Spokojené, pokud vím.“

„Kdy jste paní Tauerovou viděl naposledy?“ převzal otěže Kašmír.

„Včera večer na školní akci. Měla dozor stejně jako já.“

„Co měla na sobě?“ chtěla vědět Magda.

„Byla to kostýmová party. Oblékla se jako Mortyše, to je ta černá potvora z amerického filmu. Určitě to znáte: Adams Family.“

„Jakou měla náladu?“

„Řekl bych, že nic moc. Po tom incidentu byla ještě podrážděná. Navíc taková školní akce není zrovna balzám na nervy. Kdybyste se zeptal kteréhokoli z mých kolegů – kdyby za to neměli prémie, nikoho bych večer do budovy školy nedostal.“

„Pohádala se tam s někým?“

„Ne, o ničem nevím.“

„A ti chlapci, dorazili?“

„Ne, ani jeden se tam neukázal. Svůj trest znali.“

„Byl někdo, s kým měla paní Tauerová neshody? Nebála se někoho?“

„Neřekl bych.“

„Kolik bylo, když z té akce odešla?“

„Studenty jsme vyhnali v deset večer. Chvíli jsme se s kolegy ještě zdrželi, mohlo být tak půl dvanácté, když jsem zamykal školu. Anička odešla chvilku přede mnou.“

„Kam šla?“

„Domů, předpokládám. Kdybych ji jen svezl, ale nechtěla.“

„Kudy chodila?“

„Přes park, jako vždycky, měla to tudy nejblíž,“ řekl ztěžka a znovu se napil. „Seběhla k Nežárce, pak přes Naxerovu lávku parkem směrem k Nežárecké ulici. Mají malý domek v Mládežnické.“

„Nebála se?“

„Proč, tady je bezpečno,“ zarazil se. Na čele mu vyskočily krůpěje potu.

„Máte z té včerejší akce nějaké fotky?“ pokračovala Magda.

„Samozřejmě, bude jich spousta. Na škole máme fotografický kroužek – některé děti jsou velmi talentované, včerejší akci dokumentovaly pro náš školní časopis. Když mi dáte adresu, všechny fotky vám pošlu. Taky se můžete podívat na sítě, děti postují jak o život.“

Magda sáhla do kapsy a vyndala svou vizitku. Podala ji řediteli: „Jsme domluveni, pošlete nám fotky a nezapomeňte nám napsat i kontakty všech chlapců.“

„Ovšem, všechno vám co nejdřív pošlu… Ale snad si nemyslíte, že by někdo z nich byl schopen vraždy…“

„Je to standardní postup,“ řekla Magda a přenechala prostor Kašmírovi, o němž věděla, že teď nabídne škole pomoc policejních psychologů a další podpůrné prostředky, které mohou zmírnit lidské trauma.

Table of Contents

1. listopadu