STÁLE HRATELNÁ

Zuzana Hubeňáková

Copyright © Zuzana Hubeňáková, 2024

Illustrations © Michal Neradil, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5595-7

Obsah

- HRATELNÁ, AČ STÁLE CHLUPATÁ

- HRATELNÁ ČUŇA

- HRATELNÁS YPSILONAMA

- HRATELNÁ,AČ STARŠÍA POKROČILÁ

Tuto knihu věnuji všem ženám,

které se při příslovečném rytí držkou v zemi snaží,

aby to nikdo nepoznal, a ještě aby se jim při tom co nejméně rozmazal make-up. Také všem kámoškám, co nám u toho

drží v náručí naše děti, nákup, hrábě a lexaurin.

HRATELNÁ, AČ STÁLE CHLUPATÁ

Jak ušetřit na wellnessu

Rozkaz zněl jasně: za co nejméně peněz co nejvíce muziky. Nebo knih. A když píšu knihy, myslím víno. Víkend tří matek ve velkoměstě si žádá své, ale na nás si nepřijdou, my umíme šetřit!

Minimálně jednou za rok máme s kamarádkami potřebu odhodit vysavač do dálky a vydat se nespoutaně zapařit na wellness víkend. Jedna z nás usíná v osm večer i za chůze, já mám po pětihodinové pařbě pětidenní migrénu a třetí do party neumí spát v jiné než vlastní posteli, takže jsme ideální trojka na to,

abychom to divoce roztočily mezi druhou a sedmou odpolední.

Obvykle jezdíme do malých obcí, kde ovšem narážíme na fakt, že největší kulturní vyžití po osmé večer spočívá v tom, že se dá přes plot házet zrní spícím slepicím. Letos jsme proto zvolily matičku Prahu.

Vypadalo to, že za parkování budeme platit majlant, ale nakonec se nám podařilo získat ho zadarmo. „Takže osm stovek v kapse,“ libuju si a už vidím, jak si za ně koupím něco pěkného.

Jako průvodce výpravy jsem obdržela zadání dostat nás na krásné místo s výhledem na Karlův most, kde bude lacino. Úkol to je nesnadný, takže se hledání restaurace proměnilo v čistokrevný pochoďák.

A pak jsme to našly! Karlův most na dohled, Caesar salát za 120, Aperol taky tak nějak, to je naše místečko!

„Jak tak na vás koukám, dámy, zasloužily byste si koktejlíček pro princezny!“ přivítá nás servírka. „Dva druhy ginu, sušené jahody, okurka, tonic, slast, krása, nádhera, budete mi děkovat!“ mrkne na nás spiklenecky.

A tak co by ne, že jo, princezny, to my jsme, zasloužíme si to nejlepší, to si dáme! Nevadí, že to není v jídelníčku. Caesar si naopak nedáme, protože je prý vybalený z igelitu.

Při placení servírka se širokým úsměvem zašveholí: „Takže to máme za tři sta pade, dámy!“

„My platíme každá zvlášť, tak prosím děleno třemi,“ mrkne na ni kamarádka.

„To ale je děleno třemi!“ zamrká na ni zpátky slečna třícentimetrovými řasami, které jsme jí právě zaplatily. Hergot fagot, kolik stojí v Praze okurka?!

Takže to bychom měly oběd. No nic. Kdyby nám měly zuby vypadnout, sníme i kostky ledu. Je čas na dezert. Na Kampě se přímo nabízí dát si ve známé kavárně vyhlášený citron.

„Holky, varuju vás, stojí dost!“ snažím se připravit je na šok.

„Dezert za dvě stovky?“ šeptá mi na místě vyděšená kamarádka.

„Klid, dáme si jeden na ochutnání, vydělíme to třemi,“ snažím se ji polohlasem uklidnit.

Než se k nám propracuje obsluha, projde kamarádka jakýmsi zvláštním mentálním posunem, takže na obsluhu vyhrkne spontánně kromě citronu další dva dezerty. „Jsou levnější než citron. Navíc ušetříme, vydělíme to třemi,“ blábolí asi z hladu.

Po celodenním trajdání nás napadne dát si ještě jeden drink u Vltavy. Poučeny z „oběda“ se nenecháme obelstít a objednáváme víno.

„Dámy, vypadáte, že byste si zasloužily koktejl pro princezny,“ ševelí číšník. „Nakonec to vyjde skoro nastejno: deci a půl vína 175, koktejl 240, že jo! Jsou v něm dva druhy ginu, ovoce a…“

„Okurka, my víme!“ odvětí kamarádka a žene nás pryč, takže zase ušetříme.

Těsně před ústupem do hotelu míjíme výlohu s krásnou bábovkovou formou.

„Ježiš, ta je boží!“ vzdychá jedna z kamarádek.

„A stojí tisícovku!“ vykřikne druhá.

„A my si ji nekoupíme, takže ušetříme!“ uzavřu to.

„Tak ono jsou taky dvě ráno a asi mají zavřeno,“ zívne si ta, co se vyspala v divadelní kavárně mezi devátou a desátou, takže se tak trochu vrátila do hry.

Za víkend jsme si nekoupily ještě šaty za dva tisíce, boty za tisícovku a jezdeckou sochu koně z Václaváku, jejíž cenu se nám nepodařilo zjistit. Navíc nezapomínejme na to ušetřené parkování, že jo.

Vždyť my na tom víkendu vlastně vydělaly!

Půl roku stále chlupatá

Existuje celá řada věcí, které byste měli vědět, než si pořídíte nového chlupatého člena rodiny. Jen tak lze předejít nemilému překvapení, které může nastat například při snaze vyměnit pokojového psa za dvoupokojového.

Nedá se říci, že bychom na příchod štěněte nebyli vůbec připraveni. Leccos jsme si načetli, něco vypozorovali, ale hlavně si pořád opakovali – je to pes, ne televize, na kterou člověk potřebuje pět ovladačů, aby si po chvilce vzteklého mačkání šel radši číst. To přece zvládneme!

Přesto se objevilo pár detailů, se kterými jsme tak úplně nepočítali. Do našeho rodinného života například s příchodem pejska vstoupily informace, které jsme snad ani nepotřebovali vědět. Zosobněny jsou především větou: „My háráme!“ nebo: „My jsme hodní!“ či naopak: „Koušeme!“

Máme fenku, takže je celkem možné, že i manžel bude brzy pořvávat na okolojdoucí: „My háráme!“ a bude se u toho tvářit, jako by háral taky. Asi spíš ne, ale člověk nikdy neví.

Další rozměr našeho života je poněkud fekální. Nejen že už asi nikdy nebudeme moci po zahradě přejít holou nohou. Více mě trápí, že jsem několikrát narušila křehkou slupku své teplákové důstojnosti větou – předem se omlouvám slabším povahám, ale nelze to říct jinak: „Nežer to hovno!“

Některé z vás to jistě pobuřuje. Jiní chápavě přikyvujete. Ovšem co si myslí lidé, kteří s příchodem jara pokojně okopávají zahrádku, zatímco já dva metry od nich za neprůhledným plotem vyřknu ona nehezká slovíčka, to snad ani nechci vědět. Na to, kolik ten pes stál, by mohl mít lepší způsoby, řeknu vám!

Co se týče stravy, překvapilo mě, že se psi od dob domácích „popelnic“ vyvinuli v křehká stvoření s hromadou alergií, nesnášenlivostí a citlivostí. Zatímco jídlo pro lidi hážeme, případně odmítáme házet, do košíku podle kritérií: „Má to datum spotřeby za dvanáct let, je to nehořlavé, pádem na zem se to nerozbije a je to modré? Tak to asi bude chemie, to nechceme,“ etikety psího jídla studujeme soustředěně jak puboši Instagram.

Náš pejsánek totiž konzervanty nerad! On rád husí jatýrka! Ty zas ale nesmí! Po barvivech by měl podle všeho vyrážku a nabídnout mu laciné granule, patrně by nás nahlásil na sociálku. V kombinaci s vehementní konzumací výše zmiňovaného hnědého stočeného je to o to absurdnější.

Možná vás sužují pocity nedostatečnosti, když přijde na výchovu dětí. Pak si pořiďte psa a vyrazte na cvičák s těmi nejostřejšími cvičiteli. Kam se hrabou anonymní komentátoři ze sociálních sítí, kteří si libují v osočování slavných matek, že nejsou schopny dobře zacházet se svými dětmi!

Pejsek je totiž, stejně jako dítě, brán jako nepopsaný list – každá rasa je tabula rasa. Pokud někde něco provede, je to chyba páníčka, nikoliv jeho svévolná umanutost nebo ostentativní selektivní hluchota. Máte psa? Je to nezbedník? Pak natáhněte ukazováček na pravé ruce. Otočte jej proti sobě a voilà – máme viníka!

Je to poněkud frustrující, protože pokud vám na cvičáku pes na povel „ke mně“ odběhne k cizímu jorkšírovi a smyslnými pohyby ho začne obtěžovat, cestou zpět počůrá batoh, který si tam někdo odložil, a povel „dokola“ zakončí epesním bobkem přímo před očima všech, je to vaše chyba. Ano. Je.

Pokud máte to štěstí, že jsou kolem vás podobní zoufalci jako vy, alespoň v tom nebudete sami. Ovšem vyrazit se psem na individuální výuku k některému ze cvičitelů se mi jeví jako nápad pro odolné povahy. Někteří psí učitelé se totiž tváří, že jejich psi ve volných chvílích jódlují, háčkují a luští sudoku, jen ten váš je úplný debil.

My máme štěstí na psa, který je – nebojme se té pravdy – geniální. Na svůj věk pěkně poslouchá, nic neničí, nikomu nevyhrožuje, nechytnul se partičky, nepíchá si marihuanu do hlavy, nemá snad jedinou alergii a v noci spí.

Jen jednou ho přišel nakrmit tchán, když jsme nebyli doma. Nevíme úplně přesně, jak to celé bylo, ale po příchodu jsme našli trochu hlíny z květináče na zemi v obýváku. Čubiččina oční výpověď byla jasná: byl to tchán, který jí pak schválně zamazal čumák, aby to na nebožačku svedl.

Jak říkám, jsou věci, se kterými jsme tak trochu nepočítali. Třeba že nám začne zlobit tchán a rozhrabe mi lopatkovec. To mě teda fakt dostalo na lopatky.

Sek sem se sexem?

Někteří muži si myslí, že ženská sexualita je jako mořský příliv při západu slunce. Stačí trochu přizhasnout, šoupnout něco, kolem čeho se podle nich točí celý svět, do něčeho, kde není sucho, a všichni udělají: „Aaaach!“ Následuje potlesk, mexická vlna, drink a spát.

Když jsem se dozvěděla, že mám psát fejeton o sexu, malinko jsem se zarazila. Jako slušné děvče nemohu popisovat divoké orgie ve smyslných rytmech samby za bukem na pláži z několika důvodů.

Jednak přítel nežije zamčený ve sklepě, takže by se mu asi kamarádi smáli, druhak kdo kdy viděl buk na pláži a třeťak se právě nalézám ve fázi života, ve které spíš řeším, kam si dítě v rytmu samby smyslně vrazilo svačinu, kvůli které teď smrdí celý batoh.

Rozhodla jsem se proto poprosit kamarádky o radu. Jedna, která je ve vztahu již nějaký ten pátek, se celkem lapidárně zeptala, jak chci psát půl hodiny o něčem, co trvá pět minut. Vyloučila jsem ji tedy z rozhodování o směřování textu. Je potřeba se na všechno dívat pozitivně. Kromě nemocí, samozřejmě.

Co se týče domácí erotiky, jsou dny, kdy jsem nejrychleji vzrušená, když chlapec projde kolem mě, pomalu a smyslně mi dýchne na šíji, přejede jen tak nehtem zezadu po krku, pak s mírně nakrčeným čelem, rošťáckým výrazem a hlavou nakloněnou dopředu zvedne pohled, pohladí mě po tváři, nakloní se tak, že se naše rty téměř potkají… (To „téměř“ je důležité. Vytvoří se absolutní sexuální napětí.)

Cítím energii na koncích každého vousu jeho třídenního dokonale upraveného strniště. Jako by mezi námi náhle přestaly fungovat fyzikální zákony. Dech mu voní po broskvích, tělo po santalovém dřevu. A pak, když se mi začne tajit dech, tělem projede vlna husí kůže, tváře zčervenají a nevím, kam s očima, zašeptá: „Já tu sušičku vyklidím, ty moje samice přenádherná.“

A pak jde a udělá mi to. A udělá to dobře. Žádné hroudičky, žádná trička na půl, žádné kalhotky naruby. Bože můj, on převrátí i ponožky!

Já vím, že jste se teď vzrušily všechny. Chápu, že to je jedna z nejsilnějších scén v dějinách erotické literatury. Úplně slyším vaše výkřiky: „Ještě! Prosím! Co myčka? Sáhne mi i na myčku?! Proboha, aby tak ještě vytáhl to… víte co… žehličku!!!“

Holky, klid. Tohle je slušné médium. Musíme to udržet v rozumných mezích. Můžou to číst děti.

Z pochopitelných a výše uvedených důvodů zavzpomínám na zážitek, který je starší než plechovka broskví, co furt přeskládáváte ve spíži a nemůžete se rozhoupat ani ji konečně vyhodit, ani ji šoupnout v neděli do mističek a zkusit, co to s vámi udělá.

Bylo mi čtrnáct. On měl účes, který budil pozdvižení už tenkrát. Celá hlava na ježka, vepředu ofinka. Vlastně vypadal tak trochu jak obal na lampu ozdobený třásněmi.

Měl krásné tělo, ani vám už nevím, jaké oči, ale rozhodně se uměl hýbat. Víte, co myslím. Už podle chůze poznáte leccos. Jestli umí hýbat boky, jestli v sobě má víc než jen nutné pohyby pro přesunutí z místa A do místa B. Pohyb v kyčlích, v pažích a tak. Tak to všechno on měl.

Babička tenkrát dostala do baráku na prázdniny tři puberťačky. Měla to přísně pod kontrolou, myška jí neutekla. Zato my se sestřenicemi utíkaly každý večer. Za ním. Jmenoval se Marek, babička mu škádlivě přezdívala Hašišák a rozverně jeho směrem házela papuče.

Zpočátku mého pobytu se nám s Hašišákem nějak podařilo procházet se sami dva mezi pastvinami. Jsem slušná holka, fakt jsme se jenom procházeli. Pak mě doprovodil do babiččina přízemního domu. Sedla jsem si před rozloučením do okna na parapet bokem k němu. On stál venku, a než jsme se rozloučili, povídali jsme si. On mě při tom nehtem hladil po holých stehnech oděných jen do kraťasů.

Když odešel, klepaly se mi nohy tak, že jsem nemohla stát. Fakt. Jenom ten lehoučký pohyb po stehně bohatě stačil, abych na Hašišáka nikdy nezapomněla. Tak trochu to podpořil i fakt, že se později ukázalo, že mezi kravince nad vesnicí vodil i sestřenici Evu.

Tak až vám zase bude nějaký váš chlapec tvrdit, že nejlepší je příliv při západu slunce, nevěřte mu. Sedněte si do okna a trvejte na tom, že to chcete vyzkoušet „na Hašišáka“.

Jestli se v nejbližších týdnech z trhu podezřele vypaří lešení, budu vědět, že vás nezaskočilo ani osmé patro. Tak hodně zdaru, děvčata! Hašišákům třikrát hurá!

Jak jsem jela vlakem

Rozhodnutí jet vlakem přes půl republiky jsem učinila při plném vědomí a v poměrně obstojném psychickém i intelektuálním stavu. Rozhodnutí zkusit po jízdě sehnat lexaurin už mě v tak dobré kondici nezastihlo.

Pokud si chcete zadivočit, prožít adrenalin a sto dvacet kilometrů se snažit objednat si kafe, jeďte někam vlakem. Osobně doporučuju trasu Liberec – Hranice na Moravě. Nezapomeňte si naplánovat přestup.

První zajímavá zajímavost mé expedice spočívala v tom, že mě zaměstnanci nádraží poslali na vlak na místo, kde nejsou koleje. Výluka, do Turnova jedeme autobusem. Na stanovišti stojí slečna výpravčí, nemalé množství cestujících a jeden autobus s nápisem Nerušit, přestávka.

Zjevně autistického cestujícího to poněkud rozladí. „Jede to do Turnova? Do Turnova? Jede to? Do Turnova?“ zoufale obchází ostatní.

„Co já vím,“ odbude ho pán.

„Netuším,“ odpoví paní.

„Nevím,“ pokrčí rameny další dáma. Člověk by ji chápal. Kdyby to nebyla průvodčí.

„To je on!“ začne nás průvodčí navádět do autobusu, který přijel pět minut po plánovaném odjezdu. „Jede to do Turnova? Jede?“ ubezpečí se autistický cestující.

„Jede!“ uklidní ho průvodčí.

„Tak pozor! Nejede!“ začne nás z autobusu vyhánět o minutu později. „Tenhle jede přes Rychnov!“ prohodí mnohoslibně poté, co se nás zbaví, dveře se zavřou a autobus odjede. I s ní.

„Jelo to do Turnova? Jelo?“ ptáme se teď všichni. Trochu bezradně se po sobě otáčíme, autista už téměř pláče. Patnáct minut nato přijíždí další autobus.

„Ten jede do Turnova!“ křikne kdosi, tak se nacpeme dovnitř. Kdyby náhodou nejel do Turnova, jsme ochotni přepadnout řidiče a unést autobus. Byť by to bylo přes Rychnov.

Jelo to do Turnova. S úlevou dosednu do vlaku s úmyslem nevzhlédnout od knížky až do Pardubic.

„Nevím, kdy přijedu. Stojíme mezi lesama!“ ozve se náhle zoufalý telefonující spolucestující. Jak mezi lesama? V hlavě mi zazvoní pomyslný alarm, který mě přiměje zvednout hlavu. Obrazovka hlásí patnáct minut zpoždění, což se může změnit.

A taky se změní. Na dvacet pět. Na přestup jsem měla sedmnáct.

Do Pardubic přijíždíme na první kolej přesně v okamžiku, kdy se vlak do Hranic rozjíždí z koleje druhé. Průvodčí, která slíbila, že ho pozastaví, jen bezmocně pokrčí rameny. Na informacích mi pán žvýkající chleba se salámem suše oznámí, že „jde o prd, dyť za dvě hoďky jede další“.

Zrak mi padne na vývěsní tabuli, podle které se za čtyři minuty mým směrem vydává jiný přepravce. Neváhám, koupím lístek a sprintuju ke žlutému vlaku. Už se vidím, jak si vychutnávám sushi a později kávičku.

Po pár minutách je mi divné, že stevardka chodí kolem, ale nemá se k přijímání objednávek. „To musíte přes aplikaci,“ zašvitoří a zabaví mě tím na další hodinu a půl. Stáhnout aplikaci a zaplatit se ukáže jako oříšek pro trpělivé. Internet vlak chytá asi na anténu z alobalu.

Svého sushi a kávy se dočkám chvilku před koncem trasy. Není snadné objednat si něco v aplikaci přes internet v místě, kde není internet.

V Hranicích vystupuju z vlaku s téměř netknutou knihou a velmi tknutými nervy. „Zkus vrátit ten lístek, který jsi neprojela,“ zazní od tatínka, který mě vítá na peronu, rada, která mě obere o další hodinu a půl života.

„To jste měla v Pardubicích!“ namítá paní v Hranicích.

„To můžete kdekoliv!“ vyvrací později její tvrzení pán z call centra.

„To vůbec nechápu,“ přiznává se paní na informacích ve Valašském Meziříčí. Znovu se jí pokouším vysvětlit situaci: vinou jiného přepravce mi ujel vlak Českých drah. Chtěla bych jen vrátit neprojetý lístek. Prý to jde, jen nedostanu zpět plnou cenu.

„Kam jste jela? A kudy? A proč?“ Ježišmarjá, prostě chci vrátit lístek, chce se mi být mírně v tlaku.

„No ale to by mohl říct každý, že jo?“ mudruje paní. Taky názor. Na námitku, proč by to člověk dělal a že mám neoznačený lístek, zatímco u jiného dopravce na ten čas označený, se paní zamračí a zvolá: „No tak to zkuste vrátit!“ Hele, to je nápad!

„To ale musíte na pokladnu,“ radí mi paní, která mi ukradla dvacet pět minut života.

„Kam že jste to jela? A s kým? A proč?“ ptá se pán za přepážkou. Panenko Podsrpenská, ty to vidíš! Tak znovu. Celou akci trpělivě vysvětluju asi poosmé. Snažím se nezabíhat do detailů. Fronta za mnou začíná zapalovat louče a brousit vidle.

„Jo, ahááá! Vy chcete vrátit lístek!“ pochopí pán větu, kterou jsem říkala před třiceti minutami. Ano. Děkuju. To se mi ulevilo. „Tak to zapíšeme!“ zavelí vládce pokladny a zavolá někam, že následující půl hodinu se dají koupit lístky jen ve vlaku.

Následuje zběsilé hledání písmenek na klávesnici. Pán si nahlas hláskuje, co píše, takže ho mám šanci několikrát opravit. Mazání a přepisování každého slova je operace hodná samostatného fejetonu. Když se to celé podaří a můj doprovod zaparkovaný na místě pro taxikáře, protože to bude „na chvilku“, odrazí pouliční bitku a dva infarkty, zmizí všechny důkazy o mé dobrodružné výpravě kdesi v šuplíku.

„My se vám ozveme do tří měsíců,“ rozloučí se se mnou pan pokladní.

Nenechám se nachytat, všichni víme, že časy jsou pouze orientační, tak peníze rovnou nechávám poslat na důchodový účet.

Na svůj věk celkem hratelná

Zlí jazykové tvrdí, že dát ženě bezchybný kompliment, který je nenapadnutelně pozitivní, ideálně načasovaný a přednesený ve vhodném prostředí, je poslední dobou co do náročnosti na stejné úrovni jako pokus vysvětlit babičce, že fakt nemáte hlad.

Věděli jste, že původní slovo „lichota“ nebylo kdysi vnímáno ani trochu jako něco příjemného? Znamenalo klam nebo faleš.

Podle mých zkušeností se někteří lidé tohoto faktu usilovně drží i nadále a lichotky vnímají jako jakýkoliv souhrn příjemně znějících slov bez ohledu na to, zda dávají smysl. Tím se zdánlivé komplimenty naprosto vyprázdní a u kohokoliv, kdo má IQ vyšší než váhu, vyvolají maximálně tak pohrdavý úšklebek.

Vy mě jistě chápete, milí inteligentní čtenáři. Mimochodem – nezhubli jste nějak? Že váha oponuje naopak vyšším číslem? To budou jistě svaly, ty váží více než tuk! A vůbec, přece by někdo tak báječný a vnitřně bohatý, jako jste vy, neměřil svou hodnotu na kila!

Tak přesně tohle neadresné střílení oblíbených frází mám na mysli.

Mohlo by se na první pohled zdát, že muži si na lichotky nepotrpí a jedná se tedy spíše o ženské téma. Lichocení ženám je skutečně tenčí led, muže ale nechceme ošidit aspoň o pár vět.

Zřídkakdy si muži po setkání pochválí, jak jim dělají nové džíny krásný zadeček, nebo že co si nad hořákem omylem opálili obočí, vypadají mnohem upraveněji. Přesto moc dobře víme, jak křehké je mužské ego a jak – a je to tak naprosto v pořádku – potřebuje občas každá dušička pochválit.

Jenomže zatímco se průměrná žena dokáže zorientovat v pocitech svého protějšku na základě drobné změny výrazu, někteří muži (promiňte mi to zevšeobecňování, ale dále uvidíte, že mi věda stran mužské empatie dává zapravdu) občas potřebují trochu poradit, kde je hranice mezi lichotkou a obtěžováním.

Abych nemluvila jen tak do větru, promrskáme si pár názorných příkladů ze života. Věta „Co sis to na hlavě udělala za květák?“ vskutku není důkaz všímavosti. „Kdybys byla mladší, byl bych z tebe na větvi,“ přestává být příjemná informace zhruba ve čtvrté třídě a fešnou třicátnici cítící se na dvacet vskutku nepotěší.

Stejně tak „Ty, kdybys trochu chtěla, tak máš parádní postavu!“ je kompliment, který vyvolal nejeden tichý večer. A co říkáte na: „Já bych s tebou hrozně rád měl děti. Ale před tím by sis měla trochu zpevnit postavu!“ Majstrštyk, že ano? Radši si od příkladů pojďme odpočinout, než nám z toho všeobjímajícího chválení radostí praskne žilka.

Snaha zalichotit někomu v jiném smyslu, než byl ten původní, tedy získat falší a přetvářkou jakousi výhodu, by měla být doprovázena několika průvodními elementy. Předně by lichotící člověk měl opravdu upřímně chtít ocenit toho druhého. Měl by také zvážit okolnosti, za jakých rádoby dobře míněné věty z úst vypouští, a odpustit si nevyžádanou radu v ten nejméně vhodný okamžik.

„Ty šaty jsou krásné. Ale být tebou, příště sáhnu po jiném střihu,“ je informace, kterou ideálně udílí nejlepší kamarádka nebo stylistka ještě před zakoupením oděvu pro akci, na které chce žena zářit, ne uprostřed ní! Nemůžete se divit, že by vám nevěsta soudě podle výrazu s velkou chutí uštědřila flákanec.

Internet je plný rad, jaké věty ženy rády slyší. Většina se jich vztahuje ke vzhledu. Máme tu evergreeny jako například: „Sluší ti to!“ (Pozor na: „Dneska ti to sluší,“ což není to samé a může to vyvolat sadu dotazů, jak že to tedy vlastně dotyčný vnímá jindy.) „Hezky voníš!“ nebo „Tahle barva ti vážně ohromně sedne!“ jsou celkem neškodné a v podstatě uvěřitelné věty.

Ovšem rada říct ženě: „Jsi mnohem důležitější než mé koníčky,“ mě upřímně rozesmála. Ono se to většinou na prvním rande tak říká. Ale napište mi prosím všechny ženy, které jste to někdy slyšely v dlouhodobém vztahu poté, co jste naznačily, že byste místo fotbalu radši na rodinný výlet. Oběma vám upřímně pogratuluju.

„V těch šatech včera jsi byla úchvatná, mohl jsem na tobě oči nechat!“ je více než v pořádku, projeví-li se tak v soukromí váš partner. Pokud jste ovšem vedoucí oné úchvatné, doporučuju spolu s klasikou české kinematografie studenou sprchu a tření končetin a celého těla froté ručníky.

Dostáváme se totiž k palčivému problému. Zatímco na jedné straně čeští muži hlásají svůj upřímný děs ze ztráty manévrovacího prostoru vlivem hyperkorektnosti, české ženy si v restauracích bohužel až příliš často mezi sebou vyměňují zážitky s firemními křupany alias kancelářskými obšourníky, případně podobnými postavičkami pobíhajícími volně v přírodě nebo v hospodě.

Možná to má nastávající generace děvčat jinak, ale u čtyřicátnic a výše cítím jistou naučenou povinnost být za tu veselou příjemnou holku a neprudit. Při první nešetrné lichotce tedy nasadíme shovívavý úsměv a s touto strategií překonáváme celé roky vedle kolegy, který vtipnou kaši pořádá zjevně po litrech. Bohužel na takt a empatii nezbylo, tak mu místo toho do vínku byla nadělena hlasitost a urputné přesvědčení, že když se směje on, baví se všichni.

U žen, které umí nad těmito ostentativními nadsamci mávnout rukou a jejich poznámky ve stylu: „No jo, vy můžete sedět v kanceláři s muži, vy nemáte žádná prsa, tak se nic nestane,“ dochází jen k narůstajícímu znechucení a vnitřnímu vzteku.

Citlivější dámy však mohou trpět, a to nejen psychicky. Postupem času se tělo může začít bránit pobytu vedle někoho, kdo haleká: „Bylas na gyndě? Nemám se ti na to taky mrknout?! Pro jistotu. Že jo, Franto? Že jí na to rádi mrknem?!“

Možná namítnete, že uvedené příklady nemají nic společného s lichocením a jsou pouhopouhým projevem buranství. Svým způsobem souhlasím. Jen varuju mladé ženy, které mají pocit, že když se pár podivným lichotkám od zjevně hormonálně rozkolísaného kolegy budou zdvořile smát, bude to lepší. Nebude. Hranice je potřeba určit co nejdříve.

„Máme v práci jednoho kolegu, který má neustále nějaké průpovídky na kolegyně. Jedna se jednou zvedla a na celou kancelář řekla, že ho vždycky považovala za divného, ale teď už má jistotu, že je vážně vadný. A to zrovna svou pozorností obtěžoval jinou ženu,“ vypráví Honza.

Po otázce, zda se někdy někdo z mužů v kanceláři zastal nějaké oběti, se zatváří překvapeně. „No, vlastně ne. Bereme to tak, že všichni víme, jaký je.“ Ano. „On je prostě takový“ je zaklínadlo, které nechá beztrestně vyprávět šedesátiletého muže košilaté zážitky pětadvacetiletému děvčeti, zakončené větou: „Vy jste taková pěkná, taky byste se mi líbila.“

„Vy jste taková pěkná“ by se podle teorie mělo brát jako lichotka, není-liž pravda? Jistě však všichni cítíme, že podívat se na to z pohledu rodičů oné dívky, asi by pán s tvrzením, že to myslel dobře, neuspěl. Navíc je překvapivá představa, že mladé děvče zajímá, co si o ní myslí muž ve věku jejího dědečka.

Proto je tak důležitý kontext lichotky a sebereflexe toho, kdo ji dává. Já osobně začínám být alergická na dogma, že musím být ráda za každého, kdo chce vyjádřit svůj názor na mě, když to přece myslí dobře. Nemusím. Nestojím o opilecké blábolení a sexistické řeči od často notně přezrálých bonvivánů.

Naopak jsem velmi vděčná za milé vyjádření podpory, případně ocenění práce, ale i za vkusnou poznámku o vzhledu. Přímo zbožňuju zasvěcené vtipkování a v určitém kolektivu i humor na hraně. Není pravda, že se pravá moderní emancipovaná žena za lichotku vzteká, až se jí třese knír. To jsou předsudky a zkratky snažící se odvádět pozornost od problému, který mají někteří muži. Slovo „někteří“ bych dvakrát tučně podtrhla.

Ti, které mělo odradit jakékoliv hnutí nebo výzvy, nejspíše stejně povedou dále tu svou. Ti muži, kteří jsou v tom nevinně a maximálně se tu a tam vyjádří trochu neobratně, nikdo za uši tahat nemusí. Je také důležité vyslovit radost nad tím, že se stále najdou pánové, kteří mají vrozený či přirozeně vštípený cit pro vystupování před ženami třeba díky vztahu mezi rodiči.

Komunikace ve skupině mužů, ve skupině žen či ve smíšené skupině nevypadá stejně. Když se muži mazlivě osloví poněkud ostřejším výrazem, je to často projev přátelství. To samé, tedy halekání ve dveřích: „Jak já tě ráda vidím, ty stará rašple!“ však není až tolik obvyklé mezi ženami.

Žena dlouhodobě osamoceně pobývající v mužské společnosti nejspíš bude potřebovat chvilku, aby se přizpůsobila dynamice a stylu vyjadřování kolegů. Muž v ženské skupině možná také posune svou hranici vtipů či projevu. Kdo chce s vlky býti, musí s nimi výti.

Jak se tedy postavit k problému, který je zjevně velice individuální jak na straně žen, tak na straně mužů? Jak jednoduché, milý Watsone! Vnímejte svůj protějšek. Voilà! A je po problému. Nebo není?

Empatie neboli schopnost vcítit se do pocitu druhého je podle studií zčásti podmíněná geny, zbytek si mezi sebou rozdělují hormony a výchova. Vědci zatím zkoumají detaily, ale už teď je jisté, že ženy mají podle studií v této oblasti lepší předpoklady. Evolučně prostě nejspíš dávalo větší smysl, aby pocity lépe vyhodnocoval ten, kdo se staral o děti a žil ve skupině, než ten, kdo měl nemilosrdně kosit davy mamutů nebo nájezdníků.

Nezáleží na absolutní hodnotě testosteronu, ale na citlivosti mozku na něj. Ta se vyvíjí už v prenatálním stadiu. Mimochodem zajímavé je, že poměr délky ukazováčku a prostředníčku ukazuje, jaké porci testosteronu byl plod vystaven. Čím delší ukazováček, tím vyšší testosteron.

Ženy, kterým byl pro účely testu podán testosteron, reagovaly s menší citlivostí na výrazy lidí na předložených fotografiích. Navíc se prý prokázalo, že ty s delším ukazováčkem měly výsledky ještě o něco horší.

Ne že by se zářezy s nevhodnými poznámkami a nejapnými vtípky ženám vyhýbaly. „V nemocnici jsem spolupacientce pochválila sympatického syna. Byl to manžel,“ přiznává Petra. Vědci ovšem dali do souvislosti fakt, že nedostatek empatie je něco, co bývá zásadním projevem u autistů – a autismus je častěji diagnostikován mužům.

Jistě že není snadné rozklíčovat pocity dívky, která se ze slušnosti pousměje, místo aby vás rovnou vykázala do patřičných mezí. Zpochybňovat ale nepříjemné pocity všech žen, které zažívají desítky nepříjemných situací s muži, kteří hranici prostě nedokáží vycítit, není moc gentlemanské.

Jak se vystavit (katastrofám)

Od té doby se mi rozbilo skoro všechno.

Ne/rozhodně

Table of Contents

HRATELNÁ, AČ STÁLE CHLUPATÁ