MYŠLENKY ZA VOLANTEM 2

Marek Eben

Copyright © Marek Eben, 2024

Cover illustration © Josef Blecha, 2024

ISBN 978-80-284-0129-0

Obsah

21. 8. 2020

27. 9. 2020

22. 10. 2020

26. 12. 2020

21. 2. 2021

26. 4. 2021

25. 5. 2021

22. 7. 2021

17. 8. 2021

18. 9. 2021

23. 10. 2021

17. 11. 2021

11. 12. 2021

22. 1. 2022

2. 2. 2022

14. 2. 2022

22. 4. 2022

22. 5. 2022

30. 6. 2022

24. 7. 2022

22. 8. 2022

22. 9. 2022

23. 10. 2022

4. 11. 2022

22. 12. 2022

20. 1. 2023

20. 2. 2023

27. 3. 2023

23. 4. 2023

26. 5. 2023

24. 6. 2023

20. 7. 2023

22. 8. 2023

20. 9. 2023

26. 10. 2023

21. 11. 2023

27. 12. 2023

23. 1. 2024

26. 2. 2024

25. 3. 2024

1. 4. 2024

18. 6. 2024

26. 7. 2024

13. 8. 2024

25. 8. 2024

Milí čtenáři,

vítám Vás u druhého dílu Myšlenek za volantem. Je to knížka jiná, ale taky stejná. Pokud jste četli první díl, už mě znáte a víte, do čeho jdete. Dějí se mi sice jiné věci, ale ze své kůže už nevylezu, i kdybych se snažil sebevíc. A upřímně – já se ani moc nesnažím, už jsem si na tu svou kůži zvykl, bůhvíjak tedy nevypadá, ale je to jako s plastikami. Člověk se může nechat vylepšovat, ale časem pak přestane vypadat jako on sám, vypadá spíš jako ta vylepšení. A tak u téhle knížky zůstala stejná ilustrace na obálce i vazba, jen ta barva je jiná, aby se to nepletlo. A samozřejmě – trhejte dle libosti!

Váš

Marek Eben

21. 8. 2020

Tuhle jsem otevřel šuplík svého psacího stolu, chvíli jsem tam koukal a bylo to jako scéna z nějakého sci-fi filmu. Je to totiž šuplík, kam dávám nabíječky. Některé patří k mobilům, které už dávno nemám. Když se vám rozbije mobil, tak ho vyhodíte, ale nabíječce nic není, co kdyby se mohla ještě hodit? Tak si ji necháte a dáte ji do šuplíku.

Když jsem s tím začal, ještě to šlo, ale postupem času se z toho stalo hnízdo vzájemně propletených černých tasemnic, které tam odpočívají. Tedy zatím. Začínám mít pocit, že se vrtí. Že jsou nešťastné z té nečinnosti a jednou v noci vylezou ven, připlazí se k mé posteli a budou hledat místo, kudy by se do mě zastrčily. Není to hezká představa.

Tak jsem o tom přemýšlel a zkusil dát dohromady seznam věcí, které dobíjím. A musím přiznat, že výsledek mě překvapil. Dobíjím mobil, zubní kartáček, holicí strojek, laptop, kuchyňský lux, foťák, hodinky na golf, vozík na golfové hole, elektrokolo, mobil své ženy, zubní kartáček své ženy a ještě svítící obojek našeho psa.

Jestli to tak půjde dál, budeme mít v našich bytech jednu dobíjecí místnost, kde bude stát obrovské elektrické vemeno se spoustou různých struků, kam budeme strkat všechny ty hladové přístroje. Říkám různých struků, protože základním rysem nabíječek je to, že nikdy nemají stejná zakončení. Podobná, to ano, ale ne stejná.

Pamatujete si, jak psali, že EU prosadí jednotnou koncovku? Já byl nadšený, říkal jsem si, jedna z prvních smysluplných věcí, které z Bruselu přišly. Pokud vím, nikdy se to nestalo. Nedivím se. Je přece daleko lepší byznys donutit vás, abyste si ke každému dalšímu elektronickému krámu koupili ještě ošklivou nabíječku s koncovkou, kterou se vám tam podaří zastrčit až po týdenním kurzu.

A to je teda taky věc. Mám podezření, že výrobci těch nabíječek mají smlouvu s výrobci brýlí, protože bez brýlí to většina lidí nesvede. Já dřív vytáhnu psovi klíště, než zastrčím tu zatracenou koncovku správným směrem do té zdířky. No a teď jsem měl ještě takovou pěknou, hlubokou myšlenku na závěr, ale dochází mi baterka. Tak nic.

27. 9. 2020

Nevím, kdo vymyslel legendu, že nikdy nemluvím sprostě, ale rozhodně to není pravda. Vulgarismy používám jako každý jiný, jen je nemám rád na obrazovce. Ale máme spoustu krásných, jadrných českých slov, ve kterých tak pěkně rachotí to „rrr“, že bych se cítil ošizen, kdybych je nepoužíval.

Tuhle jsem zjistil, že osoba, která je ode mne slyší nejčastěji, mě nezná, já neznám ji, a přesto se nemohu ovládnout, abych ji co chvíli nepočastoval něčím od podlahy. Je to ta nešťastnice v mé navigaci v autě.

Nevím, jak to máte vy, ale mě nějak provokuje a nutí, abych jí nahlas odpovídal. Protože mě každou chvíli dostane do nějaké šlamastyky, chce po mně, abych odbočoval do jednosměrek, kam nemůžu, a když ji neposlechnu, trvá si na svém, palice dubová, a opakuje své neproveditelné pokyny pořád dokola.

Takže ona řekne: „Až to bude možné, otočte se.“

A já hned odpovídám: „Až to bude možné, trhni si.“

A ona na to: „Až to bude možné, otočte se.“

A já: „Až to bude možné, polib si.“

A to pořád vybírám ty nejjemnější varianty, čtenář si může dosadit i daleko horší a nesplete se, i ty ode mne slyšela. Možná že je opravdu slyší, pamatuje si a čeká na svou příležitost.

Před časem jsem jel po Nuselském mostě, a když jsem byl uprostřed, ona povídá: „Zahněte ostře doprava.“ Nekecám, fakt to řekla a vlastně to není nic jiného než pokus o vraždu. Možná že kdybych to udělal a můj vůz se rozplácl na nuselskou dlažbu, ozvalo by se z pomačkaného reproduktoru spokojené: „Dojeli jste do cíle.“

22. 10. 2020

Jako by nestačil virus, ještě nám ochořela pračka. Poctivý německý stroj, který nevykazoval žádné známky únavy, zničehonic odmítl komunikovat. Takže jsme povolali opraváře, ten nalezl plně funkční motor, nerezový buben, který opravdu nezrezivěl, a dvířka, která i po letech těsnila.

Byl zachmuřen, jako jsou zachmuřeni všichni opraváři, když nemohou najít závadu, až najednou se jeho tvář rozjasnila a vesele zašveholil: „Pane Eben, pojďte se na něco podívat.“

Tak jsem šel a spatřil jsem obnaženou řídicí jednotku pračky, tedy její mozek. Nevím, zda jste to někdy viděli, ale to je taková komůrka v té pračce, ve které se nachází destička s tištěnými spoji. Jenže tu komůrku kromě destičky obýval ještě někdo. Myš. Ne, že by ji tam ten opravář přímo našel, ale nalezl ten její byteček.

Představte si, ona si celý ten šuplík vystlala zvukovou izolací, co vykousala z té pračky, měla tam takový malý špajz, kam si nanosila piškoty a granule našeho psa, a taky – a to byl ten zásadní problém – tam měla toaletu. A jak ta jedna myš čurala na ty tištěné spoje, vyřídila kompletně celou pračku, protože ta řídicí jednotka už se nevyrábí.

Vyrábí se jiná, ale ta se samozřejmě nehodí do té naší pračky, protože kdyby se hodila, koupili bychom jen tu jednu destičku, a ne celou novou pračku. Nevyhodili bychom kompletně funkční motor, buben a všechno ostatní, což má pochopitelně ta firma na pračky daleko radši než prodat jen tu jednu destičku.

Z ekologického hlediska je to zvěrstvo, ale tím se nechci zabývat. Mě zajímá ta myš. Kdybych byl myš, poslední místo, kde bych chtěl bydlet, by byla pračka. Pořád tam někdo něco strká, třese se to a vydává to zvuky, kterých by se podle mého názoru měla každá myš děsit. Navíc my často pouštíme pračku přes noc.

Ale možná to myši vidí jinak. Já bych tipoval, že tam bydlel myšák. A když potkal nějakou šik myšku, řekl jí: „Hele, mám super bejvák, hezky to tam voní a v noci je disko. Nechceš zajít?“

26. 12. 2020

Jak už je psáno v knize knih, lidé jsou obdařeni nejrůznějšími dary, ať už jde o schopnost léčit, tvořit nebo dobře poradit. Ale pak jsou dary, o kterých se v této knize nepíše, dary zvláštní, které by se možná ani dary nazývat neměly, nicméně jsou tak ojedinělé, až bych řekl, že se s nimi člověk už musí narodit. Například dar volat nevhod.

Znám několik takto obdařených lidí a jsem si skoro jistý, že každý z vás někoho takového má. Jsou to jedinci se zvláštní a jedinečnou schopností na dálku vycítit, kdy by se to opravdu nehodilo, a vytočit vaše číslo. A nesouvisí to s četností hovorů, nejsou to lidé, kteří by volali častěji než ostatní, někdy právě naopak, a v tom taky spatřuji jedinečnost jejich talentu. Zavolají třeba jen jednou za půl roku, ale můžete si být stoprocentně jisti, že to bude nevhod.

A my o nich víme, tušíme, že tam někde jsou a pozorují nás, vyčkávají s telefonem v ruce, třeba i dlouhé měsíce, a pak udeří. Kvůli nim si člověk bere mobil i na toaletu, protože někde ve vzduchu cítí to telepatické čidlo, které čeká, až si sednete, a vyšle signál: „Teď!“

Na lidech, co volají nevhod, je ještě jedna věc pozoruhodná – často začínají hovor otázkou: „Nevolám nevhod?“ Jako kdyby to tušili, jako by to věděli, a možná že to taky ví a jen si chtějí vychutnat tu trefu do černého, poslechnout si vaše rozpaky, se kterými je ujišťujete, zatímco druhou rukou držíte napůl spuštěné kalhoty, že to rozhodně nevhod není.

A nikdy to není krátký hovor a nedají se jen tak odbýt. Zvednete telefon a už víte, že jste to neměli dělat, že jste v pasti, ze které se dalších minimálně deset minut nedostanete. Říkám si: Jak je to možné, jak to, že se tito specialisté vždycky tak trefí? A zkusil jsem na to jít z druhé strany, začal jsem uvažovat, kdy by bylo vhodné, aby zavolali. A přišel jsem na to. Nikdy.

21. 2. 2021

Už pár dní v autě uvažuji, jestli se mám s vámi podělit o to, co se mi tuhle stalo. A shledal jsem, že to asi nevydržím a podělím se, protože to je tak bizarní situace, že ji může přinést jen život. Asi si říkáte, k čemu ty řeči a proč to tedy neřeknu rovnou a přemýšlím, zda se podělit? Protože potíž není ten příběh, ale místo, kde se odehrává. Tak já vám to tedy řeknu.

Nevím, jak to kdo má, ale na mě z neznámých důvodů působí návštěvy obchodních center laxativně. Asi je to z toho množství zboží všude kolem, ze všech těch reklam, které z vás chtějí něco vymáčknout. Tak u mě se jim to občas povede, i když ne tak, jak by si asi představovali.

Takže mě to v nákupních střediscích občas zažene na místa, odkud si nic neodnesete, ale naopak tam můžete něco nechat. A to se mi tuhle stalo. Navštívil jsem zmíněné zařízení a vlezl do kabinky. A po chvíli, naprosto nečekaně, k tomu došlo. Z vedlejší kabinky se náhle ozval zvučný hlas, který povídá: „Tak jak to jde?“

Můžu vám říct, že to je to poslední, co v takové situaci čekáte. Mě ta otázka fakt zaskočila a vůbec jsem si nevěděl rady, jak bych měl reagovat. Na jedné straně je vlastně sympatické, že se někdo takhle zajímá, na druhé straně neexistuje – aspoň pokud vím – žádná společenská norma, která by radila, co se v takové situaci má odpovědět.

Navíc jsem byl tou otázkou tak vyvedený z míry, že bych musel po pravdě říct, že ještě nevím, a nebyl jsem si jistý, jestli by to tazatele nezklamalo. Takže jsem neřekl nic.

A hlas povídá: „U mě zatím dobrý.“

To už začalo být na pováženou. Protože ta míra upřímné sdílnosti by si zasluhovala nějakou odpověď, třeba: „To vám přeju,“ nebo: „Jen tak dál.“ Ale nemohl jsem se nějak rozhodnout a vtom se ozvalo: „Nevíš, jestli se staví Renata?“

Přiznám se, že to už jsem byl naprosto zmatený. Jednak jsem si v tu chvíli nemohl vzpomenout na žádnou Renatu a jednak jsem si dost dobře nedovedl představit, že by se měla stavit tam, kde jsme zrovna byli.

Mé úvahy přeťala další slova: „Hele, já teď musím končit, zavolám ti za chvíli, jo?“ A tehdy jsem se konečně dovtípil.

Věřím, že chápete, že jsem neodolal a podělil se s vámi. Nechat si to pro sebe by bylo sobecké.