DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2014

First published by Random House Australia Pty Ltd in 2014

Illustration copyright © Jan Patrik Krásný 2015

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

Žirovnická 3124, 106 00 Praha 10, v Praze roku MMXV jako svou 3603. publikaci

Z anglického originálu Brotherband. Scorpion Mountain přeložil Milan Pohl

Vysvětlení námořních výrazů přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. První vydání, elektronické první

ISBN tištěné knihy 978-80-252-2184-6

ISBN elektronické verze 978-80-252-2486-1

Mému synovi Michaelovi,
ještě jednou.

VYSVĚTLENÍ NÁMOŘNÍCH VÝRAZŮ

Protože tato kniha pojednává také o plachetních lodích, napadlo mě, že by bylo užitečné vysvětlit některé námořní výrazy, které se v příběhu vyskytnou.

Nebojte se, nepoužíval jsem moře technických podrobností (abych se držel příslušného prostředí), a jsem si jistý, že pochopíte, o co jde, i když toho třeba o lodích mnoho nevíte. Určité množství námořních výrazů je však nutné, aby příběh působil realisticky.

Takže se do toho pustíme a začít můžeme kdekoli.

Příď, přední část lodi.

Záď, zadní část lodi.

Levobok a pravobok, levá a pravá strana lodi, když stojíte čelem k přídi.

Pravobok byl také nazýván „kormidelní palubou“ (nebo kormidelní stranou). Kormidelní veslo bylo vždy umístěné na pravé straně lodi.

Proto také loď, když vplula do přístavu, zakotvila vždy levým bokem k přístavní hrázi, aby nedošlo k poškození kormidelního vesla. Vstup na loď pro pasažéry i posádku byl také vždy na levoboku.

Podélné oplachtění, uspořádání plachet, kdy jsou plachty umístěné podél lodního trupu.

Trup, tělo lodi.

Kýl, páteř lodi.

Obšívka, silná prkna připevněná na žebra a kýl – spolu s nimi tvoří trup lodi.

Kormidelní veslo, veslo používané k řízení směru lodi, umístěné na zádi na pravém boku lodi.

Kormidelní páka, rukojeť kormidelního vesla.

Ráhno, dřevěná tyč, která je vytažená na stěžeň a nese plachtu.

Stěžeň, sloup, na který se upevňují plachty.

Štítnice, prodloužení boku lodi nad otevřenou horní palubou. Slouží jako ohrazení paluby. Ve štítnici jsou otvory pro uvazovací průvlaky.

Okrajník, horní okraj štítnice.

Ovíjecí kolíky, dřevěné kolíky používané k upevnění lana.

Vidlice, čep potřebný k uchycení vesla.

Vějička, úzký dlouhý praporek, který ukazuje směr větru.

Na boční vítr, technika plavby, když vítr vane od zádi. Vítr může vát přímo z boku, nebo šikmo zezadu či zepředu a pak se mu říká zadoboční nebo předoboční vítr.

Na zadní vítr, technika plavby, když vítr vane od zádi.

Na přední vítr neboli křižování, technika plavby proti větru. Jestliže vane vítr od severu a vy chcete plout na severovýchod, provedete jeden obrat tak, abyste mířili přídí na severovýchod, a můžete pokračovat v plavbě na předoboční vítr tak dlouho, jak budete potřebovat.

Když ale vane vítr od severu a vy chcete plout na sever, budete to muset dělat pomocí řady krátkých obratů, plout klikatě sem a tam a zvolna postupovat k severu na předoboční vítr střídavě zprava a zleva. Křižování se jinak říká také plavba na větru nebo stoupání proti větru. Čím ostřeji může loď plout proti větru, tím je její stoupavost větší.

Ostření, změna směru plavby proti větru.

Odpadání, změna směru plavby od větru.

Obracení přes záď, způsob otočení lodi. Když loď křižuje, obrací se proti větru, aby změnila směr. Když se obrací přes záď, obrací se po větru a pluje mnohem širším obloukem, s větrem opřeným do plachty, což loď při manévru pohání. Pro vlčí lodě to byl bezpečnější způsob změny směru.

Podkasání plachty, svinutí části plachty a upevnění k ráhnu, aby se zmenšila její plocha. Provádí se za silného větru kvůli ochraně plachty a stěžně.

Seřízení plachty, upravení plachty do co nejvýhodnějšího úhlu.

Zdvihací lano, lano používané k vytažení ráhna na stěžeň.

Stěh, silné lano, které zajišťuje stěžeň. Zadní stěh a přední stěh jsou silná lana táhnoucí se od vrcholu stěžně k zádi a přídi (asi je jasné, které je které).

Stěžňová a plachetní lana, stěžňová lana jsou silná lana, která vedou z vrcholu stěžně k boku lodi a zajišťují stěžeň. Plachetní lana se používají k ovládání čili seřizování plachty – k jejímu vytahování a stáčení podle síly a směru větru. V případě nebezpečí může zaznít rozkaz „spustit plachetní lana“. Plachetní lana se uvolní, plachta klesne a loď zastaví.

Snos, zanášení lodi větrem nebo proudem, takže se vychyluje ze svého směru.

Takeláž, veškeré lodní stěžně, ráhna, plachty a lanoví se zařízením a výstrojí k jejich ovládání.

Vaznice, oblouk vypínající se šikmo vzhůru nad boky lodi vpředu a vzadu (přední a zadní vaz).

Navigace, vedení lodi po stanovené trase a určování její polohy.

Takže teď víte všechno, co potřebujete znát z námořních výrazů, a vítejte na palubě světa Bratrstva!

ČÁST PRVNÍ

HRAD ARALUEN

Kapitola první

„Prr, Tome! Stůj, kamaráde!“

Tom byl oráčův kůň. Střední věk už měl za sebou a podobně jako většina jeho mírného plemene se dávno smířil s tím, že se musí donekonečna plahočit sem a tam a tahat pluh, který do úrodné půdy Halderova hospodářství vyrýval rovnoběžné brázdy. Na to, aby ho jeho majitel Devon Halder zastavil uprostřed brázdy, nebyl zvyklý a otočil k němu huňatou hlavu.

Stejně jako kůň, ani Devon už nebyl nejmladší. Pracovní halenu, kterou měl na sobě, pokrývaly vrstvy zasychajícího bláta.

Když se Devona toho večera v místní krčmě ptali, co ho přimělo zastavit se a ohlédnout, nedokázal si vzpomenout. Snad zaslechl slabounké zavrzání kůže a lanoví nebo zašustění plachty ve svěžím vánku.

Ať to bylo, co chtělo, stačilo to k tomu, aby Devon zastavil Toma a otočil se čelem k řece za sebou. Při pohledu, který se mu naskytl, jím projel záchvěv leknutí.

Necelých sto padesát stop od něj plula loď a hladce klouzala proti proudu řeky.

Hned ho napadlo, že je to vlčí loď. Devon byl dost starý na to, aby si pamatoval časy, kdy objevení skandijské vlčí lodi na řece bylo předzvěstí náhlého a zběsilého útoku. Napnul svaly, chystal se běžet do nedaleké vesnice a rozhlásit poplach, ale v posledním okamžiku se zarazil.

Doby, kdy Skandijci přepadali vesnice na araluenském pobřeží a řekách, už byly dávno pryč. Na druhý pohled bylo navíc jasné, že tohle ve skutečnosti není vlčí loď.

Jistě, měla podobný tvar a konstrukci. Její trup byl štíhlý a zdálo se, že dokáže vyvinout značnou rychlost. Neměla široké křivky plavidla schopného pojmout objemný náklad. Na jejím stěžni však nevisela velká čtvercová plachta jako ty, které používaly vlčí lodě. Místo toho byla vybavena trojúhelníkovou plachtou, nataženou podél lodního trupu a připevněnou k dlouhému, elegantně zakřivenému ráhnu, které trčelo vysoko nad trupem.

Byla menší než vlčí loď. Na předním vazu neměla vyřezávanou vlčí hlavu s vyceněnými tesáky a naježenou srstí za krkem, ale řezbu ve tvaru ptačí hlavy. A na plachtě byl symbol letícího ptáka – elegantního mořského ptáka s roztaženými křídly. Volavka, došlo Devonovi.

Nebylo však pochyb, že čtyři kruhové dřevěné štíty vyztužené kovem a rozmístěné podél štítnice na pravoboku byly skandijského původu. Všiml si i pátého, trojúhelníkového štítu, umístěného tak, aby chránil kormidelníka.

Členové posádky – alespoň ti, které viděl – byli oblečeni po skandijském způsobu. Měli na sobě vesty a kamaše z vydělané kůže a ovčí vlny, upevněné pomocí řemenů, které jim vedly křížem přes tělo. Nikde však neviděl rohaté helmy, kterými skandijští mořští vlci prosluli a které dokázaly zasadit strach do srdce každého poctivého rolníka. Místo toho měli někteří z nich tmavé vlněné čepice stažené přes uši, aby jim nebyla zima.

Sotva si je prohlédl, postava u kormidla zvedla ruku na pozdrav. Devon si zaclonil oči a podíval se na kormidelníka pozorněji. Zdálo se, že je velice mladý a na Skandijce poměrně štíhlý. Zato chlap vedle něj vypadal každým coulem jako mořský vlk, pomyslel si Devon. Byl mohutný a rozcuchané šedé vlasy mu vlály ve větru. Když si ho Devon prohlížel, všiml si, že tenhle druhý muž má místo pravé ruky dřevěný hák.

Rozhodně mořský vlk, pomyslel si. Jenže potom mohutný chlap zvedl ruku na pozdrav jako předtím kormidelník. Devon jim taky opatrně zamával – podezření ho pořád ještě neopouštělo. Ta loď byla sice malá, ale rozhodně se jednalo o nájezdnickou loď. Byla rychlá, štíhlá a dost možná nebezpečná. A jak dosvědčovaly štíty na její štítnici, posádku tvořili bojovníci. Ostražitě sledoval, jak proplouvá kolem něj. Zvolna se přesouvala doprostřed koryta a chystala se proplout zákrutem řeky. Kormidelník a jeho společník spustili ruce a zdálo se, že o starého oráče a jeho koně ztratili zájem.

„Dneska večer bude mít ten chlapík v krčmě o čem vyprávět,“ zazubil se Thorn. „Nic tak vzrušujícího se mu nejspíš nepřihodilo od chvíle, kdy se mu před pěti dny zasekl pluh o kořen stromu.“

Hal povytáhl obočí. „My? Vzrušující?“

Thorn přikývl a tupým koncem dřevěného háku se poškrábal na zadku.

„Měl šedivé vousy. Určitě si pamatuje doby, kdy spatření skandijské lodi znamenalo nájezd. Divím se, že neupaloval do vesnice vyhlásit poplach, sotva nás uviděl.“ Thorn netušil, jak málo chybělo, aby rolník udělal přesně to.

Když zdolali zákrut a rolník se svým koněm jim zmizel z očí, Kluf se opřela tlapami o štítnici na pravoboku a jedenkrát štěkla. Jakmile oznámila svou nadvládu nad vším araluenským, spokojeně seskočila zpátky na palubu, sjela po předních packách dopředu a žuchla na prkna. Několik vteřin sledovala koutkem oka Hala, potom vzdychla a zase se uvelebila ke spánku.

Hal přelétl pohledem obdělávaná políčka a zelené lesy, které lemovaly oba břehy řeky. Je to pěkný kraj, pomyslel si.

„Účastnil ses někdy nájezdu v Araluenu, Thorne?“ zeptal se.

Starý mořský vlk zavrtěl hlavou. „Erak raději útočil na iberionské pobřeží, občas na Galiku a Sonderland. A když jsem viděl, jak to Gilan umí s tím svým lukem, jsem docela rád, že se Erak do Araluenu nepouštěl. Možná něco tušil. Představ si, že by ses měl utkat s desítkou lukostřelců přesných a rychlých jako Gilan.“

„Dost zlé by bylo utkat se i jenom s jedním z nich,“ souhlasil Hal.

Několik stop od nich seděl na smotaném lanu Stig, poslouchal jejich rozhovor a zamyšleně při tom brousil svůj saxonský nůž, který byl už předtím ostrý jako břitva.

„Myslíte, že Gilan už je na hradě Araluenu?“ zeptal se.

Původně chtěli opustit Cresthavenskou zátoku ve stejnou dobu jako hraničář, který jel do hlavního města po souši. Měli však za sebou dlouhou, náročnou plavbu na jih do Sokora a Hal chtěl, aby Volavka byla v dokonalém stavu, až se poprvé objeví u hradu Araluenu. Některé části lanoví se roztřepily a bylo potřeba je převázat a opravit. V jednom z prken na čáře ponoru byla velká zubatá trhlina od toho, jak při pronásledování zrádného Nočního vlka v mělčinách málem ztroskotali. Dohladka to místo vyhoblovat, přetřít barvou a odstranit všechny známky poškození jim trvalo půl dne.

Edvin navíc chtěl doplnit jejich zásoby čerstvého jídla a navrhl, aby to udělali právě v Cresthavenu – vesnici, která měla podle vzájemné dohody poskytovat skandijské lodi ve službě všechno, co potřebovala.

„Proč utrácet peníze jinde, když nám to v Cresthavenu dají zadarmo,“ prohlásil tehdy Edvin a Hal mu dal za pravdu.

Tak se stalo, že z Cresthavenu vypluli a na sever do ústí řeky zamířili dva dny potom, co na koni odjel Gilan a zamával jim na rozloučenou z kopce nad zátokou, kde kotvili.

„Už by tam měl být,“ odpověděl Hal na Stigovu otázku. „Na koni trvá cesta něco přes den a slyšel jsem, že koně hraničářů se dokážou pohybovat až zázračnou rychlostí.“

„Tak to by nám mohl připravit uvítací výbor,“ dodal Thorn. „Třeba nás ten jejich král přijde přivítat na molo.“

Hal se na starého přítele letmo usmál. „Co jsem slyšel, králové nemají ve zvyku postávat ve větru na molu a čekat, až připlují drsní námořníci.“

„Považuješ se za drsného námořníka?“ opáčil Thorn. „Vždycky mi připadalo, že jsi spíš rafinovaný.“

„To je možné. Ale ty jsi dost drsný za nás všechny,“ řekl mu Hal a Thorn se spokojeně zazubil.

„Ano. Těší mě, že to můžu potvrdit.“

O něco dál směrem k přídi, v nejširší části lodi, se pošťuchovali Ulf s Wulfem. Na dlouhém úseku řeky neměli nic na práci, a tak se hádali, jak bylo jejich zvykem. K úlevě posádky dvojčata dlouho mlčela, klid ovšem nemohl trvat věčně.

„Vzpomínáš si na tu tmavookou holku, která ti seděla na klíně, když nám vystrojili hostinu po návratu domů?“ začal Ulf.

Wulf se na něj podezíravě podíval a pak odpověděl: „Ano. Co je s ní?“

Ulf chvíli mlčel, sám pro sebe se usmíval a chystal se vyhodit slovní výzvu. „No, líbil jsem se jí.“

Wulf na něj pohlédl a zvedl obočí. „Ty ses jí líbil?“

Ulf horlivě pokýval hlavou. „Takže sis toho taky všiml?“

Wulf si podrážděně odfrkl. „To nebyl souhlas, ale otázka,“ prohlásil. „Proto jsem na konci věty zvedl hlas. Znamenalo to, že se ptám: Jak víš, že ses jí líbil?“

„Vím, že jsem ji přitahoval – hodně přitahoval. Bylo to úplně jasné.“

Wulf několik vteřin mlčel. „Když bylo tak jasné, že ses jí líbil – žes ji přitahoval –, proč tedy seděla na klíně mně?“

Ulf ho odbyl mávnutím ruky. „Právě proto je to tak jasné. Chtěla, abych žárlil, a tak předstírala, že se jí líbíš ty. Nechtěla, abych si myslel, že je snadno k mání.“

„No, tak to hrála dost dobře. Protože tys ji rozhodně nezískal,“ sdělil mu jeho bratr trochu dopáleným tónem. Toho večera si všiml, že Ulf po té dívce pokukuje, a přitočil se k ní dřív, než mohl jeho bratr začít jednat.

Lydia se opírala o štítnici několik kroků od nich, a když jejich handrkování pokračovalo, hlasitě zasténala.

Ulf se zasmál. „Kdybych chtěl, tak mohla být moje. Vypadám zatraceně dobře. Stačilo by mi na ni mrknout.“

„Ty že vypadáš zatraceně dobře? Jsi škaredý jak opice s prašivinou,“ sdělil mu Wulf, ale jeho bratr už vrtěl hlavou.

„Zvláštní, že to říká někdo tak nepřitažlivý jako ty,“ odpověděl. „A proto si vybrala tebe, když plánovala, jak zařídit, abych žárlil. Vybrala si nejméně přitažlivého člověka, kterého tam viděla.“

„Takže je jasné,“ odsekl Wulf, „že tebe neviděla.“

Ostatní členy posádky na jejich rozhovoru samozřejmě mátlo to, že Ulf a Wulf byli v každém ohledu naprosto stejní. Pokud jeden z nich tvrdil, že ten druhý je ošklivý, tvrdil to zároveň i o sobě. Jenže se zdálo, že těm dvěma to vůbec nedochází.

Zpočátku mluvili tlumeně, postupně ale zvyšovali hlas, až jejich nesmyslné hašteření slyšela celá posádka. Hal si řekl, že už to stačilo.

„Ingvare?“ zavolal.

Chlapec s mohutnou stavbou těla seděl před stěžněm, opíral se o něj zády a dlouhé nohy měl natažené na palubě před sebou. Otočil se a zadíval se dozadu ke kormidelnímu stanovišti.

„Ano, Hale?“

„Řekl bys, že plavba po řece je to samé jako plavba po moři?“

Jedno z jejich pravidel znělo, že pokud se dvojčata pustí na moři do těch svých hloupých hádek, Ingvar je oprávněn hodit jedno z nich přes palubu. Někteří členové posádky byli dokonce toho názoru, že je povinen to udělat. Upozornění na tuto skutečnost obvykle stačilo k zastavení slovních potyček, ve kterých se Ulf s Wulfem tolik vyžívali.

Ingvar pokrčil rameny. „Ech? To já nevím. Asi ano.“

Jeho hlas zněl bezvýrazně, nepřítomně. Lydia stojící pár kroků od něj si toho všimla, otočila se k němu a svraštila čelo. Hal její výraz napodobil. Ingvar míval obvykle dobrou, veselou náladu, ale teď mluvil netečně, skoro jako by se nudil. Hal přemýšlel, jestli siláka něco netrápí.

Ulf a Wulf okamžitě zmlkli. Poslední dobou si nebyli tak docela jistí, jak dlouho nad nimi bude Hal mhouřit oko, než nařídí Ingvarovi, aby jednoho, druhého, nebo dokonce oba dva hodil přes palubu. V takových případech byla rozvaha lepší než odvaha.

Hal si všiml, že se přestali hádat, a kývl směrem k Ingvarovi. Jenže mladý obr už se díval jinam. Posadil se zpátky ke stěžni a Hal zaslechl jeho hlasitý vzdech. Pohlédl na Stiga, který Ingvara zvědavě sledoval.

„Taky ti připadá, že se Ingvar posledních pár dní chová divně?“ zeptal se Hal prvního důstojníka.

Stig přikývl. Na tváři měl trochu ustaraný pohled. „Něco ho rozhodně trápí. Napadlo mě, jestli…“

Loď obeplula vysoký ostroh a to, co Stiga napadlo, bylo rázem zapomenuto. Nedaleko se mezi upravenými, pečlivě udržovanými parky tyčil vznešený, nádherný hrad Araluen, celá sbírka ladných vížek, vysokých obranných věží, opěrných oblouků a třepetajících se praporů.

„U Gorlogova ušního mazu!“ vyhrkl Jesper. „Podívejte se na to!“

Kapitola druhá

Hrad stál na vyvýšeném místě sotva půl míle od řeky. Obklopovala ho volná, nezastavěná plocha. Mezi ní a řekou se táhl úzký pruh lesa – přirozeně rostoucí stromy tmavší a divočejší zeleně na rozdíl od těch, které byly pečlivě vysázené a rozmístěné kolem hradu.

Samotný hrad se ve slunečních paprscích zlatě třpytil. Byl obrovský, jeho velikost však ani v nejmenším nesnižovala jeho ladnost a krásu. Zkrátka a dobře, posádka Volavky ještě nikdy nic podobného neviděla. Stáli jako uhranutí a zírali na hrad s něčím, co se blížilo posvátné úctě.

„Nádhera,“ řekl potichu Stefan a ostatní zamumlali na souhlas – všichni až na Ingvara.

„Co je nádhera? O čem všichni mluvíte?“ zeptal se a v jeho hlase bylo znát podráždění. Lydia se k němu otočila a na znamení omluvy mu položila ruku na paži.

„Hrad Araluen,“ vysvětlovala. „Je překrásný. Obrovský, ale přitom tak ladný, a září na slunci a všude je spousta barevných vlajek a praporů a –“

Překvapeně o krok ustoupila, když Ingvar její ruku setřásl a zamračil se směrem k hradu. On viděl jen rozmazanou šmouhu. Vlastně si ani nebyl jistý, jestli ta šmouha, na kterou se dívá, je opravdu hrad.

„Dobře. To stačí, pochopil jsem,“ odsekl. „Je nádherný. Asi bych měl z toho padnout na zadek.“

Lydii tak zaskočil, že chvíli nevěděla, co na to říct. Ingvarovi – laskavému, dobrosrdečnému, vlídnému Ingvarovi – se to vůbec nepodobalo. Nejistě se rozhlédla, aby zjistila, jestli s ní ostatní členové posádky souhlasí. Zabloudila očima k Halovi a skirl zavrtěl varovně hlavou. Připadalo mu, že začíná chápat důvod Ingvarovy současné mrzutosti.

Lydia se podívala zpátky na Ingvara, mračícího se do krajiny. Přemohla se a nasadila uvolněný, přátelský tón.

„Ovšem,“ řekla. „Promiň, že jsem to řekla.“

Ingvar si pohrdavě odfrkl. „No jo,“ zabručel, poodešel od ostatních na příď a postavil se k siluetě zakrytého Drtiče.

Na malé lodi zavládlo trapné ticho, které nakonec přerušil Thorn.

„Osobně bych neřekl, že je ten hrad až tak úžasný,“ prohlásil. „Erakova Velká síň ho strčí do kapsy.“

Stig vyprskl smíchy. „Erakova Velká síň?“ opakoval. „Ve srovnání s tímhle je to jen dřevěná chajda!“

Měl pravdu. Erakova síň byla podle hallasholmských měřítek úctyhodná stavba, ale ve srovnání s tímhle divem světa se jednalo jen o boudu z prken a klád.

Thorn odmítal ustoupit. „Jen se na něj podívejte!“ posmíval se. „Samé věžičky a vlajky a další fajnové zbytečnosti! Představte si, jakou dá práci ho v zimě vytopit! Velké síni stačí jenom jedno velké ohniště.“

„A kvůli tomu je v ní pořád průvan a smrdí to v ní kouřem,“ namítl Edvin.

„Ale pomysli, kolik to může stát, vytopit tuhle… hromadu kamení,“ trval na svém Thorn.

Hal se pro sebe potichu usmál. Díky Thornovu zásahu se posádka přestala zabývat rozpačitou scénou mezi Ingvarem a Lydií. Nebylo to poprvé, co starý jednoruký válečník něco takového udělal. Mladý kapitán si uvědomil, že se od svého zarostlého přítele může naučit spoustu věcí o tom, jak vést druhé.

„Hádám, že Duncan si může účty za teplo dovolit,“ řekl Hal vlídně. „Koneckonců je to král. Králové obvykle mají v zásobě hromadu peněz.“

„Hmmpf!“ zasupěl Thorn. „Peněz, které vybrali od svých utlačovaných poddaných.“

„No, vy zase platíte daně Erakovi,“ poznamenal Stig.

Thorn ho zpražil pohledem. „Když se tomu dokážu vyhnout, tak ne,“ řekl polohlasem.

Diskuse mohla pokračovat donekonečna, ale Stefan, stojící na štítnici před stěžněm, ukázal na břeh řeky.

„Tamhle je přístavní molo, Hale – a zástup lidí, kteří nás přišli přivítat.“

Hal zhodnotil polohu velkého dřevěného mola a rychle pohlédl na vějičku na konci ráhna. Až zamíří k molu, poplují přímo proti větru.

„Budeme veslovat,“ rozhodl. Pak trochu zvýšil hlas a křikl: „Plachtu dolů. Uložit ráhno. K veslům.“

Posádka spěchala vyplnit jeho rozkazy. Jesper a Edvin uvolnili plachetní lana a dvojčata spustila ráhno s plachtou na palubu. Všichni čtyři společně sbalili plachtu a uložili ji i s ráhnem podélně do lodi. Potom si pospíšili na veslařské lavice a honem zastrčili bílá dubová vesla do vidlic.

Stig a ostatní už byli na místech. Stefan sklouzl po zábradlí a seskočil na veslařskou lavici. Thorn a Lydia stáli vedle Hala na kormidelní plošině. Hal si všiml, že Ingvar zůstal na přídi a zasmušile hleděl přes řeku. Mladý kapitán pokrčil rameny. Při běžných manévrech si Ingvar obvykle k veslu nesedal. Jeho obrovská síla způsobovala, že veslaři na jednom a druhém boku nezabírali rovnoměrně.

„Připraveni?“ zavolal Stig a šestice vesel se nepatrně zvedla.

„Záběr!“ křikl a vesla se zanořila do klidného povrchu řeky. Veslaři zabrali a Hal ucítil, jak loď poskočila vpřed a kormidelní páka v jeho ruce ožila. Obrátil loď k molu na jižním břehu řeky.

Jak poznamenal Stefan, na molu a říčním břehu se shromáždil docela velký, asi padesátihlavý zástup. Stranou od ostatních stála skupinka tří lidí, nejspíš oficiální uvítací výbor. Dva z nich na sobě měli teď už dobře známé šedo-zelené pláště hraničářského sboru. Třetí měl mnohem honosnější oblečení. Na jeho kabátci se třpytily klenoty a šperky a v mnoha drobných záblescích se od nich odráželo sluneční světlo.

„Tamhle je Gilan,“ řekla potichu Lydia, když jeden z mužů v pláštích vykročil vpřed a zvedl ruku na pozdrav. Hal mu také pokynul.

„Je s ním další hraničář,“ poznamenal Hal. Prohlédl si třetí postavu ve skupince. „A někdo v hodně nóbl oblečení.“

Když připluli blíž k molu, Hal rozeznal bohaté ozdoby na mužově kabátci a kožešinový okraj na jeho červeném sametovém plášti.

„Možná je to král,“ zažertoval Thorn.

Hal se na něj zazubil a zavrtěl hlavou. „Králové nepostávají ve větru na molu, aby vítali prosté námořníky.“

Thorn při tom popisu povytáhl obočí. „Prosté námořníky?“ opakoval. „Spíš se považuju za zcestovalého světoběžníka.“

Kluf vycítila jejich zájem o to, co se děje na břehu, přiběhla ke štítnici a zvedla se na zadní. Veliké přední tlapy položila na zábradlí.

Kluf! prohlásila. Skupina na břehu s sebou měla několik psů a ti jí okamžitě odpověděli sborovým štěkotem od pisklavého ňafání až po dunivé bafání vycházející hluboko z hrudi.

„Vypadá to, že si našla kamarády,“ usmála se Lydia. Veliká fena zůstala s našpicovanýma ušima na místě. Potom Lydia ukázala na početnější skupinu na břehu. „Kdo myslíte, že jsou ti ostatní?“

Hal pokrčil rameny. „Zvědavci,“ odpověděl. „Přišli se podívat na divochy ze severu.“ Pohlédl úkosem na Thorna. „A taky na jednoho zcestovalého světoběžníka.“

„Nedivím se jim,“ odvětil velkoryse Thorn. „Je mi jasné, že peciválové jako tihle na mně můžou oči nechat.“

Hal během hovoru automaticky odhadoval vzdálenost a úhel k molu.

„Všichni pohov!“ zavolal na veslaře. „Vesla dovnitř!“

Stig a ostatní okamžitě přestali veslovat a zvedli vesla do svislé polohy. Potom je jediným pohybem spustili – ještě z nich odkapávala říční voda – a uložili je podélně do lodi pod veslařské lavice.

Zbýval už jen kousek a Hal malou loď natočil tak, aby se k molu přiblížila bokem. Jesper a Stefan se chopili uvazovacích lan na přídi a zádi a vyskočili na molo. Upevnili loď a přitáhli ji k dřevěným pilířům, až ochranné rohože na jejím boku zapraštěly.

Na chvilku zavládlo ticho a pak předstoupil Gilan. „Vítejte na hradě Araluenu,“ zvolal vesele. „Pojďte na břeh.“

Hal a Thorn vystoupili na molo, za nimi Stig a Lydia a potom ostatní členové posádky.

Gilan si potřásl rukama s Halem. „Rád tě zase vidím,“ pravil. Ukázal na vyšňořeného muže stojícího pár kroků za ním. „Tohle je lord Anthony, královský komoří. Lorde Anthony, představuji vám Hala Mikkelsona, kapitána lodi, která je u nás letos ve službě.“

Komoří byl malý a zavalitý. Jak si Hal všiml už před přistáním, oblečen byl dost okázale: červený kabátec mu zdobily drahé kameny a řetězy. Hal se úzkostlivě ohlédl přes rameno, aby se přesvědčil, že Jesper je mimo kapsářský dosah. Pak si s ním potřásl rukou. Lord Anthony měl pevný stisk, ale měkkou ruku – nebyla ztvrdlá a pokrytá mozoly jako ruka válečníka. Hal odhadoval, že komoří je králův správce. Neuniklo mu však, že jeho oči byly všímavé a bystré a přelétly shromážděnou posádku rychlým hodnotícím pohledem.

„Jménem krále Duncana vás vítám v Araluenu,“ pravil komoří zvýšeným hlasem. „Bude-li vám při vašem pobytu něco chybět, dejte mi vědět, prosím.“

„Děkujeme vám… lorde Anthony.“ Hal zápolil s jeho titulem, nebyl si jistý, jak oslovit někoho, komu se říká „lord“. Naštěstí se zdálo, že to odhadl správně.

Anthony přikývl, usmál se a pak o krok ustoupil. „Vrátím se na hrad a zařídím, aby vám přichystali pokoje,“ oznámil.

Hal napůl přikývl, napůl se uklonil a potom se od nich komoří odvrátil, zavířil kolem sebe pláštěm a vykročil po přistávacím můstku k místu, kde měl uvázaného koně.

„Anthony je tak trochu škrobený, ale jinak dobrák,“ sdělil Gilan Halovi. „Pojďte, představím vám Crowleyho, velitele hraničářského sboru – a mého šéfa,“ dodal s úsměvem.

Druhý hraničář byl o něco menší než Gilan, a když si sňal kápi pláště, Hal spatřil, že jeho vlasy a vousy v barvě písku jsou bohatě prokvetlé stříbrem. Oči měl modré a hořela mu v nich potměšilá světýlka. Hal zjistil, že starší muž se mu instinktivně zamlouvá.

„Ty jsi jistě Hal,“ prohlásil Crowley, pokročil vpřed a potřásl si s ním rukou. Pak se ty veselé oči obrátily k Thornovi. „A vy nemůžete být nikdo jiný než slovutný Thorn.“

Elegantně přehmátl z Halovy dlaně na Thornovu a potřásl si rukou i s ním. Použil při tom levici.

„Nevím, jestli slovutný,“ řekl Thorn. „Ale jsem zcestovalý světoběžník.“

„Rozhodně tak vypadáte,“ odpověděl uhlazeně Crowley. Když mu potom Hal představil Stiga, pohlédl vysokému mladíkovi do očí a prohlédl si jeho široká ramena a svalnatou postavu. „Hádám, že ty se v boji neztratíš.“

Stig se zazubil. „Snažím se.“

Jenže to už Crowley přešel ke krásné štíhlé dívce vedle Stiga. „A ty jsi určitě Lydia, smrtonosná vrhačka šipek. Naše princezna Kasandra se těší, až se s tebou seznámí.“

Lydia zrudla. Většinu života strávila sama v lesích, ze všeho nejraději lovila a ve zvládání různých společenských situací nebyla moc dobrá. Podala Crowleymu ruku a zamumlala něco nesrozumitelného zhruba ve smyslu ráda vás poznávám. Crowley vytušil její rozpaky a věnoval jí přátelský úsměv.

„Nechápu, co děláš v téhle bandě drsňáků,“ prohodil a Lydia mu úsměv oplatila. Crowley měl přirozený šarm a uměl se chovat tak, aby se lidé uvolnili.

„Pokouším se je krotit,“ odpověděla. Hraničář jí volnou rukou poplácal hřbet ruky a pak její dlaň pustil.

Crowley pokračoval dál a Hal mu představil zbytek posádky. Potěšilo ho, že se k nim připojil Ingvar a zdálo se, že dřívější mrzutá nálada ho přešla. Crowley při pohledu na mladého obra povytáhl obočí, ale moudře se rozhodl jeho velikost nekomentovat. Když došli ke dvojčatům, obočí mu vylétlo ještě výš.

„A tohle jsou Ulf a Wulf,“ řekl Hal.

Crowley se podíval na jednoho a potom na druhého. „Který je který?“

„Já jsem Ulf,“ řekl Wulf.

„A já Wulf,“ řekl Ulf.

Velitel hraničářů se na ně zamyšleně zamračil. „Proč mám ten pocit, že mi neříkáte tak docela pravdu?“

Dvojčatům spadl hřebínek, překvapilo je, že Crowley jejich fintu tak snadno prohlédl. Hal se zazubil. Nestávalo se často, aby někdo cizí na Ulfa s Wulfem vyzrál. Gilan možná svého velitele varoval, že dvojčata se v podobných vtípcích vyžívají.

„Na tom nesejde, který je který,“ řekl zvesela. „Oba jsou pitomci.“

Crowley přikývl a pak pokynul k nádhernému hradu na kopci za nimi, viditelnému nad pásem stromů, který se táhl nedaleko. „Pak tedy můžeme vyrazit k hradu. Pokud chcete jet, máme tady koně.“

Když to říkal, nepodařilo se mu tak docela skrýt úsměv.

Hal vrhl pohled na Thorna a pak odpověděl: „Myslím, že radši půjdeme pěšky.“

Kapitola třetí

Když přišli blíž, Thorn si nemohl pomoct a navzdory svým dřívějším poznámkám musel velikost a krásu hradu obdivovat. Přešli po padacím mostě, prošli pod vytaženou mříží a potom už se jejich kroky rozléhaly na velkém dlážděném nádvoří před jádrem hradu. Thorn zaklonil hlavu a zadíval se na vysoké věže, které nad ním čněly k obloze.

Lydia do něj šťouchla loktem. „Radši zavřete pusu, než ji nějaký pták použije místo záchoda,“ pošeptala mu.

Zpražil ji pohledem. Jak zakláněl hlavu, aby viděl na nejvyšší části hradu, opravdu se mu otevřela ústa. Honem je zavřel a nic na to neřekl. S lítostí si pomyslel, že existují chvíle, kdy sebevtipnější odpověď není dost chytrá. Lydia v jejich nekonečné slovní potyčce dosáhla malého vítězství.

Oba hraničáři je zavedli do mohutné hradní budovy a přímo do veliké přijímací síně. Thorn nebyl jediným členem posádky, který se s vykulenýma očima rozhlížel a žasl nad bohatou výzdobou a gobelíny.

Ve výklencích na stěnách spočívala překrásná a bezpochyby drahá umělecká díla. Další byla vystavena na skříňkách a stolcích z vyleštěného dřeva, rozmístěných podél stěn. Naproti vstupním dveřím visel na zdi veliký gobelín znázorňující lov na divokého kance. Hal si ho zkoumavě prohlédl. Připadalo mu, že ten, kdo gobelín utkal, to s velikostí kance trochu přehnal.

Gilan si všiml, že ho dílo zaujalo, a pošeptal mu: „Ta scéna je z lovecké výpravy v dobách, kdy byl král Duncan mladší. Kanec je ve vyprávění každým rokem větší a větší.“

Hal přikývl, trochu v rozpacích, že Gilan uhádl, jakým směrem se ubírají jeho myšlenky. Aby zamaskoval nervozitu, obrátil se a našel očima Jespera. Bývalý zloděj přejížděl zkoumavým pohledem po předmětech vystavených kolem nich.

„Nesahat,“ varoval ho Hal.

Jesper zvedl oči, nevinně roztáhl ruce, jako by se ptal: Kdo, já?, a sladce se na svého skirla usmál. „Na co nemám sahat?“ zeptal se neupřímně.

„Na nic.“ Hal věděl, že Jesper si ve skutečnosti nic z toho, co vzal, nikdy nenechal – jenže Araluenci to nevěděli, a než by jim to vysvětlil, mohla by z toho být pořádná nepříjemnost. Jesperovy schopnosti byly neocenitelné, když se potřebovali vlámat do žaláře nebo na trh s otroky. V bohatě zdobených síních spojenců a přátel však byly spíš na obtíž.

Odněkud ze strany se ozvaly kroky a objevil se lord Anthony následovaný skupinou lidí, podle oblečení nejspíš hradních sloužících. Nesli s sebou balíky plátna a čisté ručníky.

„Znovu vás vítám,“ pronesl, když přešel po mramorové podlaze až k nim. Sloužící se drželi v dokonalé formaci pár kroků za ním. „Král je připraven přijmout vás –“ kývl na Hala, „– i vaše vyšší důstojníky. Sloužící zavedou vaše ostatní muže do jejich pokojů.“

„Muže a dámu,“ upřesnil Hal a pohodil hlavou směrem k Lydii.

Lord Anthony omluvně přikývl. „A samozřejmě dámu. Přirozeně bude mít pokoj sama pro sebe.“

Podíval se do seznamu, který si přinesl, a luskl prsty na sloužící.

„Dáme se do toho – ubytujeme hosty.“ Pohlédl na Ingvara, svraštil čelo a obrátil se na jednoho ze sloužících. „Asi budeme potřebovat větší postel pro…“ Znovu se podíval do seznamu. „Pro Ingvara, předpokládám?“ Poslední slovo připojil jako otázku určenou Ingvarovi. Ten přikývl.

„To jsem já.“

„Hmmm,“ protáhl Anthony a svraštil čelo nad seznamem ve svých rukou. „Nedošlo mi, že jste tak vysoký. Nevadí, to zařídíme, že, Arthure?“ Otázku adresoval plešatějícímu sloužícímu.

„Ovšem, můj pane,“ odpověděl muž jménem Arthur vážně.

Když Hal sledoval rozmluvu, došlo mu, že Gilan musel komořímu poskytnout seznam členů posádky spolu se stručným popisem každého z nich. Taky ho napadlo, že Anthony a sloužící jsou určitě zvyklí starat se o cizí hosty s nejrůznějšími požadavky a širokou škálou velikostí a tvarů. Hrad Araluen byl koneckonců hlavním městem říše.

Uvědomil si, že Anthony váhá a čeká, až Hal jmenuje někoho, kdo ho doprovodí na setkání s králem. „Stigu, Thorne, vy půjdete se mnou,“ oznámil.

Anthony rázně přikývl a potvrdil Halovi, že jeho předpoklad byl správný. Pak pokynul ostatním členům posádky a sloužícím k točitému schodišti na východní straně místnosti.

Hal se otočil ke Gilanovi a Crowleymu a bodl palcem za svou vytrácející se posádkou. „Předpokládám, že se s nimi zase shledáme?“

Crowley klidně přikývl. „Anthony neztratil žádného hosta už skoro týden,“ prohlásil a v očích mu zasvítily čertovské ohníčky. Naznačil úklonu a ukázal k podobnému schodišti na západní straně. „Půjdeme?“

Pětice vykročila po dlážděné podlaze v síni. Skandijské boty z tulení kůže nedělaly na tvrdém povrchu téměř žádný hluk a Hal si všiml, že i hraničáři mají boty s měkkými podrážkami. Při jejich chůzi se ozývaly jen tichounké zvuky kroků. Kamenné schody byly hodně ošlapané, takže v prostřední části, kudy chodila většina lidí, byly o něco nižší.

„Královy komnaty a úřadovny jsou na třetím podlaží,“ řekl jim Crowley, když vystoupali po točitém schodišti na odpočívadlo. „Vaše pokoje jsou na pátém.“

„To zní útulně,“ prohodil Thorn, i když Crowleyho sdělení nevyžadovalo komentář.

Přešli odpočívadlo a začali stoupat na další podlaží. Tenhle úsek schodiště už nebyl tak zdobený jako ten první a stupně se zúžily. Hal si všiml, že schody se cestou nahoru stáčejí směrem doprava, jak bylo zvykem. Obránce schodiště by díky tomu nemusel těm přicházejícím zezdola ukázat nic víc než pravou paži a rameno. Naproti tomu útočník by musel odhalit celé tělo, pokud by chtěl do boje zapojit pravou ruku se zbraní.

Řešením by samozřejmě bylo mít armádu ze samých leváků, napadlo Hala. Ale pokud věděl, ještě nikdo se nikdy nepokusil takové vojsko postavit.

Vystoupali po dalším úseku schodiště a ocitli se na podlaží, kde se jedna chodba táhla doleva, druhá doprava a třetí začínala za jejich zády. Stěna naproti schodišti byla z holého kamene, ale Hal by se klidně vsadil, že za ní byla tajná chodba s pozorovacími otvory, kterými mohli strážní sledovat, kdo přichází po schodech.

Crowley jim pokynul k chodbě po pravé ruce. „Tudy.“

Prošli kolem několika dveří – těžkých dřevěných dveří bez jakékoli ozdoby, zato však s pevným mosazným kováním. Nakonec se Crowley zastavil před jedněmi, které se od ostatních na pohled nijak nelišily, a zaklepal klouby prstů na prostřední desku. Zevnitř k nim dolehl tlumený hlas.

„Vstupte.“

Dveře byly očividně těžké, vyztužené kováním a pásy z mosazi. Když však Crowley zakroutil kulatou klikou a přitáhl je k sobě, otevřely se snadno a tiše.

Byl to drobný, ale podstatný detail, pomyslel si Hal. Útočník nemohl prostě vyrazit dveře beranidlem nebo těžkou kládou. Dveře přiléhaly k pevnému kamennému rámu, který je podpíral ze tří stran, a otvíraly se směrem ven.

Crowley je uvedl do místnosti a vešel hned za nimi.

„Můj pane,“ pravil, „představuji vám Hala Mikkelsona, Stiga Olafsona a Thorna…“ Zaváhal, obrátil se k Thornovi a potichu mu pošeptal: „Myslím, že jsem neslyšel vaše příjmení.“

Thorn se záludně usmál. „Hákoruký,“ odpověděl.

Crowley už měl to slovo na jazyku, když vtom mu došlo, co se vlastně chystal říct. Místo toho dodal: „A Thorna Mocného.“

Thorn zakroutil hlavou. „Hákoruký by bylo lepší,“ zamumlal. „Nezní to tak nafoukaně.“

„Pánové,“ pokračoval Crowley a Thorna si nevšímal, „Jeho Veličenstvo, král Duncan z Araluenu.“

Král Duncan se vztyčil za stolem, kde do této chvíle seděl a listoval svazkem papírů. Jeho vzhled na Hala zapůsobil. Byl vysoký a ramenatý, ve světlých vlasech už měl šediny, jeho tvář však byla stále mladistvá a pohyboval se s lehkostí a mrštností. Na rozdíl od komořího byl tento muž válečník.

Trojice Skandijců vykročila jako jeden muž a zastavila se před stolem tváří ke králi. Duncan si je klidně prohlédl a potlačil úsměv. Na jednání se Skandijci byl zvyklý. Během let se při několika příležitostech potkal s Erakem a věděl, že Skandijci vyznávají rovnost a mají jen pramalou úctu k dědičným titulům.

„Zdravím vás, pánové,“ pravil hlubokým a zvučným hlasem. „Je mi potěšením setkat se s dalšími z našich spojenců.“

Nikdo z naší trojice tak docela nevěděl, co na to říct. Všichni zamumlali něco nesrozumitelného a zdálo se, že to stačilo.

„Řekli mi, že jsi mému království prokázal velkou službu, když jsi tucet mých poddaných zachránil ze spárů sokorských otrokářů,“ pokračoval Duncan směrem k Halovi. Mladý skirl přešlápl z nohy na nohu. Byl trochu v rozpacích. Ještě se nerozhodl, jak bude krále oslovovat. Bylo sice hezké, že Thorn lehkomyslně prohlásil, že mu bude říkat prostě „králi“, ale když se teď ocitli v jeho přítomnosti, Hal začínal pochybovat, jestli by to byl dobrý nápad. Na vysokém muži, před nímž stáli, bylo rozhodně něco vznešeného a vladařského. Žádalo si to větší úctu než pouhé přízvisko „král“. Nakonec zvolil kompromis.

„Nebylo to jen moje dílo, králi Duncane. Tady Stig a Thorn zneškodnili vězeňské stráže.“

Duncan si prohlédl Halovy dva svalnaté společníky – jeden z nich byl vysoký, štíhlý a ramenatý, druhý byl stejně vysoký, ale s mohutnější, robustnější postavou. Oči mu zalétly k dřevěnému háku na Thornově pravé paži. Gilan mu vyprávěl o chybějící ruce starého mořského vlka i o různých vynalézavých nástavcích, které mu Hal vyrobil jako náhradu.

„Dovedu si to představit,“ odvětil s náznakem úsměvu.

Thorn zareagoval úsměvem od ucha k uchu. „Váš muž Gilan taky přiložil ruku k dílu, králi,“ řekl klidně.

Duncan pohlédl úkosem na Gilana, který zachovával bezvýraznou tvář. „Ano. Je to schopný chlapík.“ Král zvedl pohled zpátky k Thornově drsné, upřímné tváři, pořád ještě se stopou úsměvu v koutcích úst, a zamyšleně svraštil čelo. „Při několika příležitostech jsem se setkal s vaším oberjarlem Erakem,“ poznamenal. „Ty mi ho připomínáš.“

Thorn pokrčil rameny. „No, sloužil jsem s ním. Vlastně jsem byl jednu dobu jeho pravá ruka.“

„A co se stalo, že se to změnilo?“ zeptal se Duncan, protože za tím vytušil příběh.

„Pak mi tu pravou ruku usekl,“ řekl Thorn, spokojený, že se král chytil do jeho pasti.

Crowley a Gilan se zasmáli. Duncan s nečitelnou tváří naklonil hlavu na stranu a několik vteřin si Thorna měřil.

„Chovej se slušně, Thorne,“ varoval ho Hal. Thorn na něj pohlédl a tvářil se jako neviňátko.

„Byl to jen vtip, Hale,“ řekl. „Tadyhle král určitě dokáže pochopit vtip.“

Duncan se konečně usmál. „Kdyby ne, pak jsem se nikdy neměl stát králem.“ Ukázal na nízký stolek u krbu, kolem něhož stálo půl tuctu pohodlných křesel.

„Posadíme se a přejdeme k věci.“

Kapitola čtvrtá

Lydia strávila nějakou dobu prohlídkou svého pokoje – přesněji řečeno celého apartmá, které jí bylo přiděleno. Byla tam velká provzdušněná světnice s pohodlnými křesly, krbem a širokým dvoukřídlým oknem skýtajícím výhled na hradby a cimbuří hradu a zelené parky za nimi.

Dále tam byla prostorná ložnice vybavená postelí s nebesy a sametovými záclonami, které se daly zatáhnout, aby se dovnitř nedostal studený průvan – a v hradech, jako byl tenhle, táhlo neustále. Vedle ložnice byl nenápadně umístěný malý prevet se splachováním.

Své věci už si vybalila a malou sbírku oblečení uložila do objemných skříní. Její atlatl a toulec se šípy visely na čemsi, co vypadalo jako stojan na klobouky. Kromě černé vlněné čepice Volavek neměla Lydia žádnou pokrývku hlavy, a tak se rozhodla stojan použít jako držák na zbraně. Široký kožený pás s dlouhou dýkou zasunutou do pochvy však zatím neodložila.

Bylo tam několik křesel a ona vyzkoušela jedno po druhém, až se uvelebila v tom nejpohodlnějším – vyřezávaném dřevěném křesle s tlustými měkkými polštáři.

Opřela se, nohy v botách položila na okenní parapet, propletla si ruce v klíně a spokojeně se usmála.

Pokoje byly skoro tak velké jako dům v Limmatu, kde vyrůstala se svým dědečkem. Při vzpomínce na dědečka se přestala usmívat. Zahynul, když na město zaútočili Zavakovi piráti. Ve chvílích, kdy byla Lydia sama, jako právě teď, jí pořád chyběla jeho uklidňující přítomnost a laskavý smysl pro humor. Raději ze sebe chvilkový smutek setřásla.

„Nermuť se,“ napomenula se. „Je toho spousta, za co bys měla být vděčná.“

A opravdu to tak bylo. Odjakživa trávila čas raději venku než mezi čtyřmi stěnami, bavilo ji lovení, stopování a měla ráda dobrodružství. A teď, jako členka posádky Volavky, si toho všeho užívala plnými doušky. Navíc kolem sebe měla spolehlivou skupinu dobrých přátel. Věděla, že si jí váží jako členky bratrstva a že ji do něj bezvýhradně přijali. Při tom pomyšlení se usmála.

„Takže jsem asi sestra bratrstva,“ přemítala. Jako by najednou dostala osm starších bratrů a každý z nich se o ni staral – hlavně Ingvar, pomyslela si a úsměv se jí zase vytratil z tváře. Něco ho trápilo. Začalo to krátce potom, co uprchli ze Sokora a vypluli na sever, uvědomila si. Stáhl se do sebe a vypadal mrzutě. Při hostině vystrojené na jejich počest, když dovezli zachráněné otroky zpátky do jejich vesnice, se držel trochu stranou a moc se oslav neúčastnil.

Jeho dřívější výbuch, když spatřili hrad Araluen, je překvapil všechny. Chtěla si s ním o tom promluvit, ale vytušila, že na to není vhodná chvíle. Počká, až se naskytne lepší příležitost. Byl jí příliš dobrým přítelem na to, aby se nepokusila vyřešit to, co ho trápilo.

Představa dobrého přátelství zavedla její myšlenky ke Stigovi a Halovi. Za přátele sice považovala všechny Volavky, ale ti dva pro ni znamenali něco víc – i když si ještě nebyla tak docela jistá v jakém smyslu. Oba mladíci byli přitažliví, každý svým vlastním způsobem. A věděla, že Stig by se vrhl po každé možnosti, jak se s ní sblížit.

S Halem to bylo jiné. Občas měla pocit, že je mezi nimi výjimečné pouto. Jindy jí ale připadalo, že si ji spíš drží od těla.

Možná to souviselo s tím, že je skirl, pomyslela si. Jako kapitán lodi si Hal musel od posádky udržovat jistý odstup. Byl jejich přítel, ale i velitel a musel dbát na to, aby vzájemné přátelství nepodkopalo jeho autoritu. Jako kapitán potřeboval vědět, že posádka okamžitě – bez zaváhání a námitek – splní každý rozkaz, který vydá.

A právě v tomhle plnil Thorn pro mladého skirla tak důležitou úlohu, uvědomila si. Zarostlý starý válečník měl ve zvyku stavět se mezi Hala a posádku, když to bylo potřeba, a odvádět pozornost posádky od starostí a potíží. Udělal to těsně před bitvou se Zavakovou pirátskou lodí ve vodách u Raguzy, když hodil do moře svou starou rohatou helmu a místo ní si nasadil vlněnou čepici Volavek. Došlo jí, že dnes to udělal zase, když odvedl pozornost posádky od Ingvarova výbuchu. Obdivovala starého válečníka nejen pro jeho bojové schopnosti, ale i pro to, jak uměl vést druhé. Jenom si přála, aby ji pořád tak nedráždil. Za život, který teď vedla a který si užívala, to však byla jen malá cena.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře.

„Kdo to může být?“ zeptala se. Při dlouhých hodinách strávených osamělým lovem v lesích si zvykla mluvit sama se sebou. Občas si dokonce sama odpovídala, jako třeba teď.

„Je jen jeden způsob, jak to zjistit. Otevřít dveře a podívat se.“

Čekala, že za dveřmi uvidí někoho z Volavek. Koneckonců nikoho jiného v Araluenu neznala. Otevřela dveře a trochu ji zaskočilo, když uviděla mladou ženu, která tam stála a usmívala se na ni. Byla o několik let starší než Lydia. Měla drobnou postavu a byla překrásná, s lesklými světlými vlasy dlouhými po ramena.

Její šaty neprozrazovaly o jejím postavení či významu vůbec nic. Nebyla oblečena ani jako služebná, ani jako hradní dáma. Vlastně na sobě měla velice podobné oblečení jako Lydia – vestu bez rukávů z měkké kůže, která jí sahala ke stehnům, pod tím bílou košili a přiléhavé kamaše, které končily v hnědých kožených botách vysokých po kolena. Vestu měla v pase staženou opaskem a za jejím levým bokem Lydia ke svému překvapení zahlédla jílec saxonského nože v pouzdře.

„Můžu dál?“ zeptala se. „Nemohla jsem se dočkat, až tě poznám.“

Lydia o krok ustoupila a pokynula jí, ať vstoupí. Začínala tušit, kdo by její nečekaná návštěvnice mohla být. Ta jí to svými dalšími slovy potvrdila a podávala jí ruku.

„Já jsem Kasandra,“ představila se. „Jsem princezna v téhle hromadě kamení. A ty jsi určitě Lydia.“

Lydia neměla ponětí, jak se před princeznou chovat. S nikým tak vznešeným se ještě nikdy nesetkala. Chvíli přemýšlela, jestli by neměla udělat pukrle. Někde slyšela, že při setkání s princeznou by se mělo udělat právě to. Jenže Kasandra se chovala přátelsky a neformálně a Lydia vycítila, že by to nebylo to pravé. A ještě že tak, pomyslela si. Vůbec totiž netušila, co je pukrle ani jak ho udělat.

Místo toho po další chvilce pochybností stiskla nabízenou ruku a potřásla jí. Neměla ji třeba políbit? Zdálo se však, že potřesení stačilo. Kasandra měla pevný a silný stisk. Zřejmě nepatřila k tomu druhu princezen, které vysedávají na hradě a tam se zabývají háčkováním a paličkováním – nebo čím vlastně.

Kasandra se rozhlížela po místnosti, jako by se ujišťovala, že je na dostatečné úrovni.

„Je to tu pěkné,“ řekla. „Bála jsem se, že vás všechny dají do pokojů v přízemí. Jsou maličké, vypadají jako kobky a je v nich hrozná tma. Ale tohle… tohle je dobré.“

Přešla ke křeslu, ze kterého Lydia před chvílí vstala – ale když si všimla stlačených polštářů, přitáhla si jiné křeslo, postavila ho čelem k prvnímu a svalila se do něj. Lydii na chvíli vyvedl z míry komický pohled na princezniny nohy, které nedosahovaly až na zem. Byla opravdu drobounká. Potom se Kasandra zavrtěla na polštáři v křesle a podařilo se jí náležitě položit chodidla na podlahu.

„Popovídáme si, co říkáš?“ navrhla a ukázala na druhé křeslo.

Lydii trochu mátlo, proč si ji princezna vybrala, ale posadila se do křesla naproti ní. Čekala, až druhá dívka začne. Kasandra pohlédla oknem na zelený park s lesem pod nimi a jednou rukou k němu ukázala.

„Tak jak se ti líbí v Araluenu?“ zeptala se vesele.

Lydia na chvíli zaváhala a pak odpověděla. „Překrásná země,“ prohlásila. „Připadá mi, že je mnohem –“ chvíli hledala to pravé slovo, „– vlídnější než Skandie.“

„Ano, myslím, že máš pravdu,“ odvětila Kasandra. „Věděla jsi, že jsem nějakou dobu strávila v tvé zemi?“

„Já vlastně nepocházím ze Skandie,“ řekla Lydia. „I když teď tam mám domov.“

Kasandra si ji prohlédla důkladněji. „Ano, zdálo se mi, že máš jinou barvu kůže než Skandijci,“ poznamenala. „Bývají světlovlasí a modroocí, viď?“

Lydia měla samozřejmě olivovou kůži, černé vlasy a hnědé oči. Přikývla. „Skandijské ženy jsou moc krásné.“

Kasandra trochu svraštila čelo. Dívka naproti ní byla nádherná, ale zřejmě si to vůbec neuvědomovala. Kasandra změnila téma.

„Ve Skandii jsem samozřejmě známější pod jménem, které používám, když cestuju inkognito.“ Všimla si, jak Lydia při tom slovu stáhla obočí, a vysvětlila: „To je jméno, pod kterým vystupuju na cestách, když nechci, aby někdo poznal, že jsem princezna.“

„Co tě k tomu vede?“ zeptala se Lydia. Kdyby ona byla princezna, chtěla by, aby to věděli všichni.

Kasandra pokrčila rameny. „Někdy může být nepříjemné, když lidi vědí, že jsi princezna,“ vysvětlovala.

„Nepříjemné? V jakém smyslu?“

„No,“ usmála se Kasandra, „kdyby oberjarl ve Skandii znal mou pravou totožnost, nechal by mi useknout hlavu.“

Lydii to šokovalo. Eraka dobře znala a nedokázala si představit, že by nechal popravit mladou veselou ženu plnou života.

„Erak?“

Kasandra mávla rukou. „Ne. Erak je zlatíčko. Myslím jeho předchůdce Ragnaka. Nenáviděl mou rodinu. Erak mi vlastně zachránil život. Pomohl nám utéct. Na zimu jsme se ukryli v malé chatě vysoko v horách nad Hallasholmem.“

Lydii se v hlavě rodilo jisté tušení. „Jaké jméno jsi tenkrát používala?“ zeptala se.

„Evanlyn,“ odpověděla Kasandra. „Mnoho lidí mi tak pořád říká.“

Lydia se předklonila v křesle. „Já to jméno viděla! Bylo vyřezané do stěny v lovecké chatě v horách, kde jsem přespávala!“ vyhrkla.

Kasandře zasvítily oči potěšením. „Tys v ní přespávala?“

Lydia nadšeně přikývla. Netušila, proč ji to tak fascinuje. Tehdy se dívala na jméno na stěně a přemýšlela, jaká žena ho tam asi vyryla. Teď už to věděla.

„Ano. Byla jsem na lovu.“ Na chvíli se zamyslela. „Už je to několik měsíců. Odešla jsem narychlo, protože se venku potuloval medvěd a koukal z něj malér. Ale rozhodně jsem tam viděla tvoje jméno.“

„Tak to je úžasné! Pamatuju si, že jsem to jméno vyryla do stěny, když jsem neměla nic na práci a připadala jsem si opuštěná a sama. Je to zvláštně uklidňující, vědět, že tam to jméno pořád ještě je. Lovíš často?“ vyzvídala Kasandra.

„Vždycky, když to jde. Vyrostla jsem v lesích u Limmatu. To je město, odkud pocházím.“

Kasandra přikývla a ukázala na toulec se šipkami do atlatlu pověšený na držáku na klobouky. „A lovíš pomocí těch šipek a jakési vrhací hole?“ Vstala a přešla k držáku na klobouky, povytáhla jednu ze šipek, a pak se zarazila. „Smím?“

„Jistě,“ řekla Lydia. „Vrhací holi se říká atlatl. Je to ta věc vedle toulce.“

Kasandra si prohlédla atlatl z bukového dřeva. Jeho povrch byl po mnoha letech používání ohmataný dohladka. Pak vytáhla šipku z toulce, potěžkala ji v ruce a palcem vyzkoušela břitké ostří hlavice.

„Dovedu si představit, že tohle splní svůj účel,“ poznamenala. „Moc ráda bych viděla, jak ho používáš. Než odjedeš, měly bychom si vyrazit na lov.“

„Taky lovíš?“ zeptala se Lydia, i když ze způsobu, jak se princezna oblékala, bylo celkem zřejmé, že ano.

Kasandra nadšeně přikývla. „Používám prak,“ řekla. „Ale možná bych ho vyměnila za jednu z těch vrhacích holí. Ráda bych, abys mě s ní naučila zacházet.“

Lydia se zvedla, přešla k oknu a vyhlédla na zelené parky a tmavší zelený les za nimi.

„Vypadá to, že v lese by mohla být vysoká zvěř,“ řekla.

Kasandra se usmála. „Je jí tam spousta. To proto, že vysokou smějí lovit jen vybraní lidé.“

„Aha,“ řekla zklamaně Lydia. Ale princezna se usmívala dál.

„A já k nim samozřejmě patřím – stejně jako moji hosté. Zařídím to, ano?“