Stephen King

TOMMY

KNOCKEŘI

Copyright © 1987 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: THE TOMMYKNOCKERS

Translation © Milan Žáček, 2013, 2024

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena)

ISBN 978-80-7593-677-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-678-3 (mobi)

TABITĚ KINGOVÉ

„… sliby se mají dodržovat.“

Podobně jako u řady říkanek matky Husy jsou verše o tommyknockerech zrádně jednoduché. Původ tohoto slova je těžké vysledovat. Websterův nezkrácený slovník uvádí, že tommyknockeři jsou buď (a) tunely razící zlobři, nebo (b) duchové, kteří se zdržují v opuštěných dolech nebo jeskyních. Jelikož „tommy“ je archaický britský slangový výraz pro armádní potravinové příděly (z něhož vyšel pojem „tommies“ jako označení britských branců, jak je tomu třeba v Kiplingovi – „Je to Tommy sem, a Tommy tam…“), Oxfordský nezkrácený slovník, ač sám tento termín neuvádí, přinejmenším naznačuje, že tommyknockeři jsou duchové horníků, kteří zemřeli hlady, ale klepáním se stále dovolávají jídla a záchrany.

První verš („Nad ránem i o noc dřív“ atd.) je natolik běžný, že jsme ho jako děti slyšeli já i moje manželka, třebaže jsme každý vyrostli v jiném městě, v jiné víře a měli jiné předky – ona je původu především francouzského, já skotsko-irského.

Všechny další verše jsou plodem autorovy představivosti.

Tento autor – jinak řečeno já – by rád poděkoval své manželce Tabitě, neocenitelné, ač někdy nesnesitelné kritičce (pokud vás kritici štvou, můžete si být takřka vždycky jisti, že mají pravdu), redaktorovi Alanu Williamsovi za laskavou a obezřetnou pozornost, Phyllis Grannové za trpělivost (tuto knihu jsem ani tak nenapsal, jako přetrpěl), a především pak Georgi Everettu McCutcheonovi, který četl všechny mé romány a i tento pečlivě překontroloval – zvláště co se týče zbraní a balistiky, ale děkuji mu rovněž za pozornost, již věnoval vnitřní návaznosti a koherenci. Mac zemřel, když se tento román přepisoval. Vlastně jsem svědomitě zanášel opravy, které navrhl v jedné ze svých poznámek, když jsem se dozvěděl, že přece jen podlehl leukémii, s níž bojoval necelé dva roky. Strašně mi chybí, nejen proto, že mi pomáhal uvádět věci na pravou míru, ale hlavně proto, že se zabydlel v mém srdci.

Poděkování patří i dalším lidem, více lidem, než kolik bych jich zde mohl vyjmenovat: pilotům, zubařům, geologům, kolegům spisovatelům i mým dětem, které poslouchaly, když jsem jim tuto knihu nahlas četl. Jsem vděčný i Stephenu Jayi Gouldovi. I když fandí New York Yankees, a nelze mu tedy zcela důvěřovat, jeho komentáře k možnostem toho, co bych nazval „hloupou evolucí“, pomohly vtisknout formu přepracované verzi tohoto románu (např. ve sbírce jeho esejů Úsměv plameňáka).

Haven není skutečný. Vystupující postavy nejsou skutečné. Jde o smyšlené dílo – s jedinou výjimkou.

Skuteční jsou tommyknockeři.

Jestli si myslíte, že si dělám legraci, pak jste promeškali noční zprávy.

– Stephen King

Nad ránem a o noc dřív,

tommyknockeři, tommyknockeři,

zaťukali u dveří.

Chci jít ven, ale jist si nejsem,

protože ti tommyknockeři

plní mě velikým děsem.

– tradiční říkanka

Kniha první

Loď v zemi

Nabrali jsme Harryho Trumana, co plul z Independence,

a my: „Co ta válka?“

a on: „Ještěže je po ní!“

a my: „Co ta bomba? Lituješ, žes to udělal?“

a on: „Podejte mi flašku a hleďte si svýho.“

The Rainmakers,

„Po proudu řeky“

1.

ANDERSONOVÁ ZAKOPNE

1Kvůli chybějícímu hřebíku padlo království – jak praví katechismus, když ho zjednodušíte. Nakonec takhle můžete všechno zjednodušit na něco podobného – jak si to alespoň Roberta Andersonová myslela mnohem později. Buď to byla všechno náhoda…, nebo osud. Andersonová doslova a do písmene zakopla o svůj osud v obci Haven, ve státu Maine, 21. června 1988. To zakopnutí bylo jádro věci; všechno ostatní byla pouhá historie.

2Toho odpoledne si vyšla ven s Peterem, stárnoucím bíglem, který už neviděl na jedno oko. Petera jí dal v roce 1976 Jim Gardener. Andersonová rok předtím nechala vysoké školy pouhé dva měsíce před získáním diplomu, aby se přestěhovala na statek svého strýce do Havenu. Dokud jí Gard nepřinesl toho psa, neuvědomovala si, jak je osamělá. Peter byl tehdy štěně a Andersonové někdy dělalo potíže uvěřit, jak už je teď starý – podle přepočtu na lidské roky mu bylo čtyřiaosmdesát. Svým způsobem takhle počítala i svůj vlastní věk. Rok devatenáct set sedmdesát šest byl pěkně daleko. To tedy ano. Když je vám pětadvacet, stále se můžete oddávat slastné víře, že, minimálně ve vašem případě, je stárnutí písařská chyba, která bude nakonec opravena. Když se ale jednoho dne probudíte a zjistíte, že vašemu psu je čtyřiaosmdesát a vám sedmatřicet, musíte tenhle pohled přehodnotit. To tedy ano.

Bobbi hledala místo, kde by mohla nasekat nějaké dřevo. Už uskladnila asi pět a půl kubíku, ale potřebovala ještě nějakých deset dalších, aby přečkala zimu. Od dávných časů, kdy byl Peter štěně, jež si brousilo zuby o starou bačkoru (a velice často se v jídelně počůrávalo na koberec), pokácela spoustu stromů, ale les byl stále vysoký a hustý. Usedlost (které místní stále, i po třinácti letech, většinou říkali Garrickova) měla na silnici číslo 9 na délku pouhých pětapadesát metrů, ale kamenné zdi, jež vyznačovaly její severní a jižní hranici, se od sebe rozbíhaly. Další kamenná zeď – už tak stará, že se rozpadla na samostatné kamenné hromady porostlé mechem – vytyčovala zadní hranici pozemku asi pět kilometrů daleko v hloubi nepoddajného lesa stromů první a druhé generace. Celková výměra tohoto klínu země byla obrovská. Za zdí na západním okraji pozemku Bobbi Andersonové se táhly kilometry divočiny v majetku Novoanglické papírenské společnosti. Na mapě to byl Hořící les.

Popravdě vzato, po otopu se nijak zvlášť pídit nemusela. Pozemek, který jí odkázal matčin bratr, měl svou cenu, protože na něm z větší části rostlo kvalitní tvrdé dřevo, jež relativně bez úhony odolalo invazi bekyní. Dnes však byl po deštivém jaru krásný a teplý den, na zahradě všechno zdárně rostlo (i když úroda měla vinou dešťů stejně shnít) a ještě nenadešla vhodná chvíle, aby se pustila do nové knihy. Takže zakryla psací stroj a vydala se na toulku s věrným starým, jednookým Peterem.

Za usedlostí se vinula stará dřevařská cesta. Ubírala se po ní půldruhého kilometru a potom se vydala doleva mezi stromy. Nesla si batoh (se sendvičem a knížkou pro sebe, se psími suchary pro Petera a se spoustou oranžové pásky, již chtěla uvázat kolem stromů, které by bylo vhodné pokácet, jakmile zářijové horko s nástupem října vyprchá), a polní láhev. V kapse měla kompas značky Silva. Na pozemku zabloudila pouze jednou, a jednou jí to stačilo na celý život. Strávila v lese příšernou noc, kdy nedokázala uvěřit, že se ztratila na pozemku, jejž, propánakrále, vlastnila, a zároveň byla přesvědčena, že venku prostě zemře – což bylo za oněch časů docela dobře možné, poněvadž to, že není doma, mohl zjistit jenom Jim, a Jim přicházel, jenom když ho neočekávala. Ráno ji však Peter dovedl k bystřině a bystřina ji dovedla zpátky k silnici, pod níž radostně zurčela propustkem jen nějaké tři kilometry od jejího domova. V současnosti se už v lese pravděpodobně vyznala natolik, aby našla cestu buď k silnici, nebo k jedné z kamenných zdí ohraničujících její pozemek, ale klíčové slovo bylo pravděpodobně. Raději nosila kompas.

Někdy kolem třetí hodiny našla zajímavý shluk javorů. Vlastně jich během dne našla už několik, ale tenhle byl blízko stezky, kterou znala, stezky dostatečně široké, aby jí projela tomcatem, svým traktůrkem. Přibližně 20. září – pokud někdo do té doby nezničí svět – zapřáhne za traktůrek sáně, přijede sem a bude kácet. Navíc toho na jeden den nachodila ažaž.

„Dalo by se, Pete?“

Pete slabě zaštěkal a Andersonová na bígla pohlédla se smutkem tak hlubokým, až ji překvapil a znepokojil. Peter byl vyřízený. Za ptáky, veverkami, čipmunky nebo svišti se poslední dobou vrhal už jen málokdy; představa, že by Peter vyrazil za srncem, byla k smíchu. Cestou domů bude muset kvůli němu dělat časté zastávky… a to bývaly doby, ještě poměrně nedávno (jak si v duchu tvrdošíjně opakovala), kdy Peter vždycky běhával čtyři sta metrů před ní a lesem se rozléhal jeho hlasitý štěkot. Napadlo ji, že možná přijde den, kdy bude muset dojít k závěru, že čeho je dost, toho je příliš; naposledy poplácá sedadlo spolujezdce ve svém pick-upu značky Chevrolet a zaveze Petera k veterináři do Augusty. Ale, dobrý Bože, letos v létě ještě ne. Ani letos na podzim, ani v zimě, dobrý Bože, prosím, ještě ne. Vlastně nikdy, dobrý Bože.

Protože bez Petera by byla sama. Měla by jen Jima, ale z Jima Gardenera se za posledních osm let stal tak trošku podivín. Je to sice pořád kamarád, ale… podivín.

„Jsem ráda, že souhlasíš, starý brachu,“ řekla a omotala pár stromů páskou, ač velice dobře věděla, že se může snadno rozhodnout pro jiné a pásky tady zteří. „Tvůj vkus překonává už jen tvůj podmanivý vzhled.“

Peter, poněvadž věděl, co se od něj očekává (byl sice starý, ale ne hloupý), zavrtěl vypelichaným pahýlem ocasu a zaštěkal.

„A teď Vietkong!“ poručila mu.

Peter se poslušně svalil na bok – přičemž slabě hekl –, překulil se na záda a roztáhl nohy. To ji skoro vždycky pobavilo, ale dnes jí pohled na věrného psa předvádějícího vojáka Vietkongu (Peter předstíral, že je mrtvý i při pokynech „chlast“ nebo „My Lai“) až příliš trpce připomněl to, nad čím právě přemýšlela.

„Vstaň, Pete.“

Peter pomalu vstal, z čenichu se mu vydral těžký povzdech. Z bílého čenichu.

„Pojďme zpátky.“ Hodila mu suchar. Peter po něm skočil a nechytil ho. Začal po něm čenichat, nenašel ho, potom k němu ale došel. Pomalu ho pochroupal, bez většího nadšení. „Správně,“ řekla Andersonová. „Můžeme jít.“

3Kvůli chybějící botě padlo království…, díky zvolené cestě se našla loď.

Za třináct let, kdy se Garrickova usedlost stále nestala usedlostí Bobbi Andersonové, tu Bobbi byla už několikrát; byl jí povědomý svažující se terén, polom zanechaný dřevorubci, kteří nejspíš všichni umřeli ještě před začátkem korejské války, mohutná borovice s rozštěpenou korunou. Tímhle terénem se už ubírala a nemělo by být obtížné nalézt cestu ke stezce, po níž hodlala přijet na tomcatu. Místo, kde zakopla, možná minula jednou, dvakrát nebo třeba šestkrát, ať už o pár metrů, desítek centimetrů, nebo pouhých centimetrů.

Tentokrát se ubírala ze Peterem, když bígl zamířil zlehka doleva, a už s výhledem na stezku o něco škobrtla jednou ze svých postarších pohorek… Přímo o to zakopla.

„Hej!“ vykřikla, ale už bylo pozdě i přesto, že začala rychle máchat rukama. Dopadla na zem. Škrábla ji větev z nízkého podrostu a zanechala jí na tváři krvavý šrám.

„Do prdele!“ hekla, a hned ji okřikla sojka.

Peter se vrátil, napřed začenichal, potom jí olízl nos.

„Bože, přestaň s tím, smrdí ti z tlamy!“

Peter zavrtěl ocasem. Andersonová se posadila. Promnula si levou líci a na dlani a prstech si všimla krve. Zavrčela.

„To se povedlo,“ řekla a podívala se, co ji podrazilo – nejspíš upadlý kus stromu nebo vyčnívající kámen. Těch je v Maine spousta.

Uviděla však záblesk kovu.

Dotkla se ho, přejela po něm prstem, z něhož pak odfoukla černou lesní prsť.

„Co je to?“ zeptala se Petera.

Peter se k ní přiblížil, věc očichal a potom udělal něco podivného. Zacouval o dva psí kroky, posadil se a tlumeně zavyl.

„Udělal ti někdo něco?“ zeptala se, ale Peter jen dál nehnutě seděl. Pomalu se vsedě, po džínách přitáhla ke kovové věci v zemi. Upřeně si ji prohlížela.

Z měkké půdy vyčnívala do výšky asi osmi centimetrů – dost vysoko, aby se o ni dalo zakopnout. Nořila se z mírné vyvýšeniny a patrně ji obnažila voda, která tudy stékala při prudkých jarních deštích. Andersonovou nejdřív napadlo, že dřevorubci, kteří v téhle oblasti těžili ve dvacátých a třicátých letech, tu museli zakopat nějaké své krámy – odpadky po třídenním kácení, jemuž se tehdy říkalo „dřevorubecký víkend“.

Třeba nějakou plechovku, pomyslela si, fazole nebo polévku od Campbella. Zahýbala výčnělkem, jako by se tu plechovku pokoušela vyviklat z hlíny. Potom jí blesklo hlavou, že o vyklopený okraj plechovky by dokázalo zakopnout nanejvýš batole. Kov v zemi se ale ani nepohnul. Vězel v ní pevně jako mateční hornina. Že by to byl kus starého přibližovacího zařízení?

Andersonovou záhada zajímala stále víc a na věc se zadívala ještě upřeněji, aniž si všimla, že Peter vstal, zacouval o další čtyři kroky dál a opět se posadil. Kov měl matně šedou barvu – nebyl lesklý jako plechovka nebo kus železa. A byl silnější než plechovka, v horní části mohl mít skoro centimetr. Položila na okraj bříško pravého ukazováčku a ucítila zvláštní brnění, jakoby vibraci.

Odtáhla prst a nechápavě se na něj podívala.

Položila ho opět na kov.

Nic. Žádné brnění.

Potom věc sevřela mezi palcem a ukazováčkem a pokusila se ji z hlíny vytáhnout jako uvolněný zub z dásně. Ale nešlo to. Svírala výčnělek přibližně uprostřed. Pak se po obou stranách na šířku přibližně pěti centimetrů zanořil zpátky do prsti – nebo takový měla alespoň dojem. Později Jimu Gardenerovi řekla, že by kolem něj mohla třikrát denně chodit třeba čtyřicet let a nikdy by o něj ani botou nezavadila.

Odmetla sypkou hlínu a věc ještě víc odkryla. Prsty kolem ní vyryla asi pět centimetrů hlubokou rýhu – půda byla poddajná, jak už v lese bývá, přinejmenším do chvíle, než člověk narazí na spleť kořenů. Věc se dál hladce nořila do země. Andersonová si klekla a po obou stranách dál hrabala. Ještě jednou se ji pokusila vyviklat. Stále to nešlo.

Prsty odškrábala další kusy hlíny a rychle obnažila další část šedého kovu – venku už bylo patnáct centimetrů, pak pětadvacet, nakonec třicet.

Je to auto, valník nebo přibližovací stroj, pomyslela si najednou. Zakopaný na místě, kde lišky dávají dobrou noc. Nebo snad polní kamínka? Ale proč tady?

Nenapadal ji jediný důvod; vůbec žádný důvod. Občas v lese na něco narazila – prázdné nábojnice, plechovky od piva (ty nejstarší neměly očka, ale trojúhelníkové otvory, které se do nich za oněch dávných, mrtvých dnů někdy v šedesátých letech vyrážely speciálními otvíráky s hrotem), obaly od cukrovinek a jiné věci. Haven neležel ani na jedné z obou mainských hlavních turistických tras, z nichž jedna ubíhá jezerní a hornatou krajinou na nejzazším západě státu a druhá po pobřeží úplně na východě, ale nedotčený prales to nebyl už dlouhá, předlouhá léta. Kdysi (přelezla tehdy pobořenou kamennou zeď na konci svého pozemku a vlastně neoprávněně vstoupila na pozemek Novoanglické papírenské společnosti) našla zrezivělý vrak Hudsonu Hornetu z konce čtyřicátých let na místě, kde se kdysi vinula lesní cesta a které teď, víc než dvacet let po ukončení těžby dřeva, mizelo ve změti nového lesního porostu, jemuž místní říkali srales. Ani v případě toho auta ji nenapadal jediný důvod, proč by tam mělo stát…, ale jeho přítomnost bylo možné vysvětlit snadněji než tahle kamna, ledničku nebo kdovíjaký jiný zatracený krám, který tu byl přímo zakopaný v zemi.

Po obou stranách předmětu vyhloubila dvě asi třicet centimetrů dlouhé rýhy, aniž narazila na jeho konec. Hrabala skoro třicet centimetrů hluboko, a pak si prsty odřela o kámen. Ten by snad vytáhnout dokázala – s ním alespoň trochu zaviklala –, ale neměla k tomu důvod. Věc v hlíně podél něj pokračovala dál do hlubin.

Peter zakňučel.

Andersonová se na psa podívala, potom se postavila. Luplo jí v obou kolenou. V levém chodidle jí mravenčilo. Vylovila z kalhot kapesní hodinky – staré a zašlé hodinky značky Simon byly také součástí dědictví po strýci Frankovi – a užasla, když si všimla, jak dlouho už na tomhle místě je: přinejmenším hodinu a čtvrt. Bylo po čtvrté.

„Pojď, Pete,“ řekla. „Padáme odsud.“

Peter opět zakňučel, ale stále se nechtěl pohnout. Andersonová si až teď se značným znepokojením všimla, že se její starý bígl třese po celém těle, jako by měl zimnici. Netušila, jestli psi můžou dostat zimnici, ale myslela si, že u těch starých to není vyloučeno. Vzpomínala si, že Petera viděla takhle rozechvělého pouze na podzim roku 1977 (nebo to možná bylo o rok později); tehdy se po okolí pohybovala puma. Přibližně devět nocí vřeštěla a skučela, pravděpodobně neopětovanou říjí. Peter každou noc přicházel v obývacím pokoji k oknu a vyskakoval na starou kostelní lavici, kterou tam Andersonová měla postavenou vedle knihovny. Nikdy nezaštěkal. Jen s rozšířenými nozdrami a nastraženýma ušima upíral oči do tmy k onomu přízračnému, jakoby ženskému vřískotu. A třásl se.

Překročila svůj malý výkop a přešla k Peterovi. Klekla si, klouzala mu dlaněmi po stranách čenichu, cítila, jak se chvěje.

„Co se děje, kamaráde?“ broukala mu, ale dobře věděla, o co jde. Peter upřel zdravé oko kamsi za ni, k předmětu v lesní půdě, a pak se zadíval zpátky na ni. Prosba v oku nezastřeném odporným mléčným zákalem byla zřetelná, jako by ji vyřkl nahlas: Pojďme odsud, Bobbi. Ta věc se mi zamlouvá asi tak jako tvoje sestra.

„Dobře,“ odpověděla stísněně. Najednou ji napadlo, že si nepamatuje, že by někdy ztratila pojem o čase, jak se jí to stalo dnes, na tomhle místě.

Peterovi se to nelíbí. Nelíbí se to ani mně.

„Pojď.“ Vydala se do svahu ke stezce. Peter se hbitě pustil za ní.

Už byli skoro na stezce, když se Andersonová, stejně jako Lotova žena, otočila. Kdyby nebylo toho posledního pohledu, možná by celou záležitost pustila z hlavy. Od chvíle, kdy těsně před závěrečnou zkouškou nechala plavat školu – navzdory matčiným plačtivým prosbám a sestřiným zlostným tirádám a zákeřným ultimátům –, se v pouštění věcí z hlavy hodně zlepšila.

Pohled ze střední vzdálenosti jí sdělil dvě věci. Za prvé, věc se nezanořila do země, jak se původně domnívala. Kovový jazyk vyčníval uprostřed poměrně čerstvého svahu, nijak širokého, ale poměrně hlubokého, bezpochyby důsledku předjarního tání a vydatných jarních lijáků, které přišly po něm. Proto byla půda po obou stranách obnaženého kovu vyšší a kov v ní jednoduše mizel. Její prvotní dojem, že věc v zemi tvoří roh nějakého předmětu, nebyl nakonec správný – nebo ne nutně správný. Za druhé, věc vypadala jako talíř – nikoliv jídelní talíř, spíš jako matný kovový disk, jako kovový obklad nebo –

Peter zaštěkal.

„Dobře,“ řekla Andersonová. „Slyším, že na mě mluvíš. Padáme odsud.“

Padáme odsud… a necháme to plavat.

Vyšla doprostřed pěšiny a nechala Petera, aby ji svým vlastním potácivým tempem zavedl zpátky k lesní cestě, zatímco se kochala bujnou zelení typickou pro vrcholící léto… a léto toho dne vlastně opravdu začínalo. Slunovrat. Nejdelší den v roce. Zaplácla komára a zazubila se. Léto v Havenu bylo skvělé období. To nejskvělejší. A třebaže Haven, zapadlý vysoko nad Augustou v oné centrální části Maine, kterou většina turistů ráda opomíjí, nebyl nejskvělejší místo, pořád to bylo skvělé místo, kde se člověk mohl usadit. Bývaly časy, kdy Andersonová upřímně věřila, že se tu zdrží jen několik málo let, aby se vzpamatovala z traumat dospívání, ze své sestry a zbrklého, zmateného odchodu (útěku, jak tomu říkala Anne) z vysoké školy, ale z několika málo let bylo rázem pět, z pěti bylo deset, z deseti se stalo třináct a, hele, koukej, Hucku, Peter je starý a tobě už docela pěkně prošedivěly vlasy, které bývaly černé jako řeka Styx (přede dvěma lety si je pokusila hodně zkrátit, skoro na punkerku, ale lekla se, když si všimla, že šediny jsou vidět ještě víc, a od té doby je nechala růst).

Nyní si myslela, že by v Havenu mohla prožít zbytek života, snad jen s výjimkou povinných návštěv u svého newyorského vydavatele, jež absolvovala přibližně jednou za rok za dva. Obec ji ujařmila. Místo ji ujařmilo. Krajina ji ujařmila. A nebylo to zase tak špatné. Bylo to možná lepší než cokoliv jiného.

Jako plotna. Kovová plotna.

Odlomila krátkou větvičku porostlou čerstvými zelenými lístky a zamávala jí nad hlavou. Našli si ji komáři a zdálo se, že jsou odhodlaní na ní posvačit. Komáři jí vířili kolem hlavy… a jako komáři jí uvnitř hlavy vířily myšlenky. Ty odehnat nemohla.

Chviličku mi to vibrovalo pod prsty. Cítila jsem to. Jako ladička. Ale když jsem se toho dotkla, přestalo to. Je možné, aby v zemi něco takhle vibrovalo? Určitě ne. Možná…

Možná to byla psychická vibrace. K těmhle věcem určitě nepřistupovala úplně skepticky. Třeba její mysl ohledně toho skrytého předmětu něco vycítila a poukázala na to jediným jí dostupným způsobem, tím, že jí zprostředkovala hmatový vjem: pomocí vibrace. Peter rozhodně něco cítil; starý bígl se k té věci nechtěl ani přiblížit.

Zapomeň na to. Zapomněla.

Na chvíli.

4Té noci se zvedl silný, vlahý vítr a Andersonová si vyšla na verandu zakouřit a zaposlouchat se do větru, jak kolem kráčí a promlouvá. Kdysi – vlastně ještě před rokem – by Peter šel ven s ní, ale teď zůstával v obýváku schoulený na své malé vyšívané předložce u kamen, s čumákem u ocasu.

Andersonová si uvědomila, že si v duchu přehrává ono poslední ohlédnutí k disku vyčnívajícímu ze země, a později dokonce uvěřila, že v jednom okamžiku – možná když odhodila cigaretu na štěrkovou příjezdovou cestu – došla k rozhodnutí, že ho bude muset vykopat, aby zjistila, co je zač…, ačkoliv racionálně si takového rozhodnutí nebyla vědoma.

Její mysl se neklidně zabývala otázkou, co by to mohlo být, a ona jí tentokrát dopřála prostor – už věděla, že pokud se lidská mysl zarputile chce vracet k nějakému tématu, ať se ji od něj člověk jakkoliv snaží odpoutat, udělá nejlépe, když ji nebude zadržovat. Jen posedlí se trápí posedlostí.

Je to část nějaké konstrukce, nadhodila mysl, montované stavby. Ale plechové domky přece v lese nikdo nestaví – proč by do lesa tahal všechny ty pláty, když dřevorubecký přístřešek by pomocí pilek, seker a obouruční rámové pily dokázali tři muži postavit za šest hodin? Nebylo to ani auto, jinak by obnažený kov pokrývala rez. To už byl pravděpodobnější nějaký motor, ale proč?

A v té chvíli, v houstnoucí tmě, se vzpomínka na vibraci vrátila s neoddiskutovatelnou jistotou. Musela to být psychická vibrace, pokud ji tedy vůbec cítila. Bylo –

Najednou ji zachvátila jiná, ledová a strašlivá jistota: někdo je tam pohřbený. Možná odkryla lištu automobilu nebo starou ledničku, nebo dokonce nějaký plechový box, ale ať to za života nad povrchem bylo cokoliv, nyní to byla rakev. Že by oběť vraždy? Kdo jiný by mohl být pohřbený tímhle způsobem, v takové schránce? Chlapi, co se během lovecké sezony náhodou vydají do lesa, zabloudí tam a umřou, si s sebou nenosí plechové rakve, aby do nich skočili, když vydechnou naposledy… A i kdyby taková imbecilní domněnka přicházela v úvahu, kdo by na něj pak naházel hlínu? Dej si voraz, vole, jak jsme říkávali za nádherných dnů svého mládí.

Vibrace. Bylo to volání lidských kostí.

Ty jo, Bobbi – přestaň, kurva, blbnout.

Přesto se po celém těle zachvěla. Navzdory všemu se tahle představa vyznačovala zvláštní přesvědčivostí, jako viktoriánská duchařská historka, která neměla co dělat v době, kdy se svět řítil Mikročipovou ulicí k neznámým divům a hrůzám jednadvacátého století – ale nějakým způsobem i tak dokázala vyvolat mrazení v zádech. Už slyšela, jak se Anne směje a říká: Tobě začíná houkat v kouli stejně jako strýci Frankovi, Bobbi, a dobře ti tak, když si tam tak žiješ o samotě s tím smradlavým psem. Jasně. Ponorková nemoc. Poustevnický komplex. Zavolejte doktora, zavolejte sestru, Bobbi je na tom špatně…, čím dál hůř.

Tak či onak, znenadání dostala chuť promluvit si s Jimem Gardenerem – musela si s ním promluvit. Zašla do domu, aby mu zavolala do Unity. Vytočila čtyři čísla, když se rozpomněla, že je někde na čtení – díky nim a básnickým dílnám si vydělával na živobytí. Pro potulné umělce bylo léto dobou žní. Všechny ty dámy po přechodu musejí nějak naložit s přibývajícími léty, slyšela, jak ironicky poznamenává Jim, a já v zimě musím něco jíst. Ruka ruku myje. Měla bys děkovat Bohu, Bobbi, že jsi těch čtecích turné ušetřena.

Ano, toho byla ušetřena – i když si myslela, že Jim je má rád víc, než připouští. Určitě si dostatečně zapíchal.

Vrátila sluchátko do vidlice a zadívala se na knihovnu vedle kamen. Nebyla nijak hezká – truhlařina nebyla a nikdy neměla být její obor –, ale svůj účel plnila. Dolní dvě police zabírala série svazků od Time-Life o starém Západu. Dvě police nad nimi zaplnila směsice beletrie a literatury faktu na stejné téma; rané westerny Briana Garfielda bojovaly o místo s Průzkumem západních oblastí, sackettovská sága Louise L’Amoura se otírala o nádherné dva romány Richarda Mariuse nazvané Příchod deště a Směr Země zaslíbená. Krvežíznivci a padouši Jaye R. Nashe a Expanze na Západ Richarda F. K. Mudgetta mezi sebou svíraly shluk brožovaných westernů od Raye Hogana, Archieho Joceleyna, Maxe Branda, Ernesta Haycocka a, samozřejmě, Zane Greye – Bobbin výtisk Jezdců z purpurových stepí byl očtený, že se takřka rozpadal.

Na horní polici spočívaly její vlastní knihy v počtu jedenácti kusů. Deset bylo westernů se Šibeničním městem, vydaným v roce 1975, na začátku a Dlouhou jízdou zpátky z roku 1986 na konci. Novinka, Kaňon zabijáků, měla být publikována v září, kdy vycházely všechny její westerny od samého začátku. Teď ji napadlo, že když obdržela svůj první výtisk Šibeničního města, byla už tady v Havenu, ačkoliv román začala psát v pokoji jednoho špinavého bytu v Cleaves Mills na stařičkém psacím stroji značky Underwood, který měl každou chvíli zkolabovat. Přesto knihu dopsala tady a právě tady v rukou podržela i její první skutečný výtisk.

Tady, v Havenu. Celá její kariéra publikované autorky byla spjata s tímhle místem… S výjimkou první knihy.

Tu teď vytáhla a zvědavě se na ni zadívala, neboť si uvědomila, že tenhle tenký svazek držela v ruce naposledy snad před pěti lety. Nedeprimovalo ji pouze zjištění, jak rychle plyne čas; deprimovalo ji už jen pomyšlení, jak často o tom poslední dobou přemýšlí.

Tento svazek se naprosto lišil od ostatních knížek s přebaly, na nichž se skvěly mesy a osamocené kopce, jezdci a dobytek a zaprášená města na honáckých stezkách. Tenhle přebal tvořil dřevoryt z devatenáctého století, který zobrazoval klipr blížící se k pevnině. Jeho nesmlouvavé černé a bílé barvy děsily, skoro šokovaly. Nad rytinou byl vytištěný název Růže z kompasu. A pod ním stálo: Básně Roberty Andersonové.

Knihu otevřela, nalistovala za titulní stranu, na okamžik se zamyslela nad uvedeným rokem vydání, 1974, poté se zastavila u stránky s věnováním. Bylo stejně nekompromisní jako dřevoryt. Tato kniha je pro Jamese Gardenera. Muže, kterému se snažila dovolat. Druhého z pouhých tří mužů, s nimiž se kdy vyspala, a jediného, který ji byl kdy schopen přivést k orgasmu. I když tomu nepřikládala nějakou zvláštní důležitost. Nebo přikládala, ale malou. Nebo si to alespoň myslela. Nebo si myslela, že si to myslí. Nebo tak nějak. A stejně na tom nezáleželo; ty dny už také odnesl čas.

Povzdechla si a knihu vrátila na polici, aniž se podívala na básně. Pouze jedna za něco stála. Napsala ji v březnu 1972, měsíc poté, co jí otec umřel na rakovinu. Všechny ostatní stály za pendrek – nedbalý čtenář by to tak nemusel brát, protože byla talentovaná autorka…, ale podstata jejího talentu tkvěla jinde. Když vydala Šibeniční město, okruh spisovatelů, s nimiž se znala, ji do jednoho zavrhl. Všichni kromě Jima, který jí původně vydal Růži z kompasu.

Sherry Fendersonové krátce po příjezdu do Havenu poslala dlouhý, upovídaný dopis, a v odpověď dostala strohou pohlednici: Prosím, už mi nepiš. Neznám tě. Podepsáno jediným přeškrtnutým S, stejně strohým jako vzkaz. Seděla tehdy na verandě a plakala nad pohlednicí, když se znenadání objevil Jim. Proč pláčeš kvůli tomu, co si myslí ta hlupačka? zeptal se jí. Opravdu chceš důvěřovat úsudku ženy, která chodí křičet „Moc patří lidem“, a přitom se za ní táhne vůně Chanelu číslo 5?

Náhodou je to ale i hodně dobrá básnířka, popotáhla.

Jim netrpělivě trhl rukou. Tím ale není o nic starší, odpověděl, nebo schopnější odvolat volání, který se naučila opakovat. Vem rozum do hrsti, Bobbi. Jestli chceš dál dělat, co máš ráda, vem, kurva, rozum do hrsti a přestaň, kurva, brečet. Z toho kurevskýho pláče je mi nanic. Z toho kurevskýho pláče se mi zvedá žaludek. Ty nejsi slabá. Slabost já poznám na sto honů. Proč chceš být něčím, čím nejsi? Je to kvůli tvojí sestře? Je to kvůli ní? Není tady, a ona není ty, a nemusíš se jí otevírat, jestli nechceš. Už přede mnou kvůli tvojí sestře nekňuč. Dospěj. Přestaň si stěžovat.

Teď si vzpomněla, s jakým úžasem se na něj podívala.

Existuje velký rozdíl mezi tím, že jsi dobrá v tom, co DĚLÁŠ, a chytráckými řečmi o tom, co VÍŠ, řekl. Dej Sherry čas dospět. Dej sobě čas dospět. A přestaň být sama sobě soudcem. Je to nuda, už nechci poslouchat, jak fňukáš. Fňukají magoři. Přestaň se chovat jako magor.

Cítila, jak ho nenávidí, miluje, zoufale ho chce, zoufale ho nechce. Řekl jí, že slabost pozná na sto honů? Páni, aby nepoznal. Byl alkoholik. Věděla to už tehdy.

A teď, řekl jí, chceš si zapíchat s bývalým nakladatelem, nebo chceš dál brečet nad tou debilní pohlednicí?

Zapíchala si s ním. Teď nevěděla a nevěděla to ani tehdy, jestli si s ním chtěla zapíchat, ale udělala to. A když dosáhla vrcholu, křičela.

To bylo ke konci.

I na to si vzpomínala – že to bylo ke konci. Nedlouho poté se oženil, ale i tak by to bylo ke konci. Byl slabý a byl alkoholik.

Stejně na tom nezáleží, pomyslela si a dala si starou dobrou radu. Nech to plavat.

Taková rada se snáze dává, než poslechne. Té noci trvalo Andersonové hodně dlouho, než se poddala spánku. Když vytáhla knížku se svými studentskými básněmi, probudily se staré přízraky… nebo to možná bylo tím silným, vlahým větrem, který skučel v okapech a hvízdal mezi stromy.

Skoro dokázala usnout, když ji probudil Peter. Vyl ze spánku.

Chvatně vstala, celá vyděšená – Peter i předtím vydával ve spánku spoustu zvuků (nemluvě o obludně páchnoucích prdech), ale nikdy nevyl. Jako by ji probudil křik dítěte v osidlech nějaké noční můry.

Oblečená jen v ponožkách se vydala do obývacího pokoje a poklekla vedle Petera, který stále ležel na předložce u kamen.

„Pete,“ zašeptala. „Hele, Pete, uklidni se.“

Pohladila ho. Peter se třásl, a když se ho dotkla, ucukl a vycenil zkažené zbytky zubů. Potom se mu otevřely oči – nemocné i to zdravé – a jako by se vzpamatoval. Slabě zakňučel a udeřil do podlahy krátkým ocasem.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se.

Olízl jí ruku.

„Tak si zase lehni. Přestaň kňučet. Je to nuda. Přestaň dělat bordel.“

Peter ulehl a zavřel oči. Andersonová si ho se znepokojeným výrazem vkleče prohlížela.

Zdá se mu o té věci.

Rozumově to odmítala, ale noc trvala na svém neochvějném přesvědčení – byla to pravda a Andersonová to věděla.

Nakonec šla opět spát a usnula někdy po druhé ráno. Zdál se jí podivný sen. Šátrala v něm ve tmě… Nesnažila se něco najít, naopak se pokoušela od něčeho dostat pryč. Byla v lese. Do obličeje jí šlehaly větve a dloubaly ji do rukou. Občas zakopla o kořen a padlý strom. A pak před ní zazářilo příšerné zelené světlo, jediný tenký paprsek. Ve snu si vzpomněla na Poeovo „Zrádné srdce“, na svítilnu šíleného vypravěče zakrytou tak, aby zůstala jediná maličká škvírka, z níž mířil paprsek světla na proklaté oko, jímž na něj údajně civěl jeho starý dobrodinec.

Bobbi Andersonová cítila, jak jí vypadávají zuby.

Vypadaly jí všechny, bezbolestně. Ty dolní se vyviklaly buď ven, nebo do úst, kde jí zůstaly ležet na jazyku nebo pod ním jako tvrdé hrudky. Ty horní jí jednoduše vypadly na blůzku. Cítila, že jeden se zachytil v podprsence se zapínáním a škrábal ji na kůži.

To světlo. To zelené světlo. To světlo –

5– bylo jaksi nepatřičné.

Nešlo jen o to, že bylo šedé a perleťové; u větru, jaký foukal celou noc, se dalo očekávat, že přinese změnu počasí. Ale Andersonová věděla, že vedle toho je nepatřičné ještě něco, poznala to dříve, než se podívala na hodiny na nočním stolku. Uchopila je do obou ruku a přitáhla si je těsně k obličeji, ačkoliv ostrost jejího zraku odpovídala dokonalým 6/6. Bylo čtvrt na čtyři odpoledne. Uznávala, že šla spát pozdě. Ale ať chodila spát jakkoliv pozdě, buď ze zvyku, nebo kvůli potřebě jít na malou se vždycky budila kolem deváté, maximálně v deset. Ale teď spala celých dvanáct hodin… a měla obrovský hlad.

Stále jen v ponožkách se vyšourala do obývacího pokoje a uviděla, že Peter leží bezvládně na boku, hlavu zakloněnou, žluté pahýly zubů vyceněné, nohy rozhozené.

Je mrtvý, pomyslela si s ledovou a neochvějnou jistotou. Peter je mrtvý. V noci umřel.

Přešla ke svému psovi, už si představovala, jak na ni zapůsobí jeho studená kůže a neživá srst. Ale Peter si jen otupěle odfrkl – ospale zachrápal po psím způsobu. Ucítila, jak jí prostoupila nesmírná úleva. Nahlas bígla oslovila a Peter se s trhnutím, takřka provinile probudil, jako by si také uvědomil, že zaspal. Alespoň si to myslela – psi podle všeho měli ostře vyvinuté vnímání času.

„To jsme si pospali, kamaráde,“ řekla.

Pes vstal, protáhl si napřed jednu zadní nohu, potom i druhou. Se skoro komicky popleteným výrazem se rozhlédl a potom došel ke dveřím. Otevřela mu je. Peter v nich zůstal chvíli stát, protože déšť se mu nezamlouval. Potom vyšel ven, aby si ulevil.

Andersonová ještě chvilku stála v obývacím pokoji a stále se v duchu vracela ke svému přesvědčení, že Peter v noci umřel. Co se to s ní, sakra, poslední dobou děje? Samé pochmurné, apokalyptické vize. Potom zamířila do kuchyně, aby připravila snídani… nebo to, co tak odpovídá snídani ve tři odpoledne.

Cestou odbočila do koupelny, aby si také odskočila. Potom se zastavila před svým odrazem v pastou potřísněném zrcadle. Žena, které táhne na čtyřicítku. Prošedivělé vlasy, jinak nic zas tak hrozného – moc nepila, moc nekouřila, většinu času trávila venku, když právě nepsala. Irsky černé vlasy – hlavu jí nezdobila ryšavá záplava jako z harlekýnek –, možná až příliš dlouhé. Šedomodré oči. Zničehonic vycenila zuby a na zlomek vteřiny očekávala, že uvidí jen hladké růžové dásně.

Ale zuby byly tam, kde být měly – všechny do jednoho. Děkovat za to mohla fluorizované vodě v Utice. Dotkla se jich, nechala prsty, aby o jejich pevnosti přesvědčily i mozek.

Ale něco v pořádku nebylo.

Vlhko.

Ucítila vlhko v horní části stehen.

Ach, ne, sakra, to je snad o týden dřív, vždyť jsem zrovna včera převlékla postel –

Ale když se osprchovala, dala si do čistých bavlněných kalhotek vložku a přitáhla si ji k tělu, šla zkontrolovat povlečení a zjistila, že na něm nic není. Měsíčky sice dostala dřív, ale vzaly na ni ohled a počkaly, až se skoro probudí. A neměla žádný důvod ke znepokojení; dostávala je sice poměrně pravidelně, ale občas přišly dřív či později; možná to bylo stravou, možná podvědomým stresem, možná i tím, že jí na vnitřních biologických hodinách proklouzlo kolečko. Necítila nutkavou potřebu rychle zestárnout, ale často ji napadalo, že kdyby celou tuhle nepříjemnou záležitost s menstruací měla za sebou, ulevilo by se jí.

Poslední zbytky noční můry vyprchaly a Bobbi Andersonová si šla připravit hodně pozdní snídani.

2.

ANDERSONOVÁ KOPE

1Další tři dny vytrvale pršelo. Andersonová neklidně bloumala po domě, vydala se s Peterem v pick-upu do Augusty dokoupit zásoby, které ani nepotřebovala, pila pivo a poslouchala staré písničky od Beach Boys, zatímco se v domě věnovala různým opravám. Potíž byla v tom, že příliš mnoha oprav zapotřebí nebylo. Třetího dne kroužila kolem psacího stroje a uvažovala, že by se pustila do nové knihy. Věděla, o čem by měla být: o mladé učitelce a lovci bizonů zmítaných pastevní válkou v Kansasu v polovině devatenáctého století – v období, kdy se všichni v centrální části země vylaďovali na občanskou válku, ať to věděli, či nikoliv. Myslela si, že to bude dobrá kniha, ale také se domnívala, že k ní ještě „nedozrála“, ať to znamenalo cokoliv (v hlavě se jí probudil sardonický imitátor, který hlasem Orsona Wellese utrousil: Dokud nepřijde vhodná doba, žádný western nenapíšeme). Přesto v ní hlodal neklid; cítila všechny symptomy: netrpělivost s knihami, s hudbou, sama se sebou. Tendence klimbat… a pak se najednou dívala na psací stroj a chtěla ho probudit do nějakého snu.

Peter jí také připadal neklidný. Škrábal na dveře, aby ho pustila ven, a za pět minut na ně opět škrábal, aby ho vpustila dovnitř, chodil po domě, polehával, vzápětí opět vstával.

Nízký tlak, pomyslela si. Nic víc. Proto jsme oba nevrlí a podráždění.

A ty zatracené měsíčky. Obvykle krvácela hodně, a pak jako když utne. Jako když se vypne kohoutek. Tentokrát ale tekla a tekla. Pokažená pračka, pomyslela si bez náznaku pobavení. Druhého deštivého dne těsně po setmění zjistila, že sedí před psacím strojem a má v něm zasunutý čistý list papíru. Začala psát, a když se podívala, co vyťukala, uviděla jen shluk X a O, jako při piškvorkách, a pak také něco, co vypadalo jako matematická rovnice…, což byla pěkná pitomost, protože o matematiku zavadila naposledy na střední škole. „X“ sloužilo už jen k přeškrtávání nehodících se slov, a to bylo všechno. Prázdný list vytáhla a zahodila.

Třetího dne po obědě zatelefonovala na katedru angličtiny místní univerzity. Jim tam už sice neučil, neučil tam už osm roků, ale měl mezi učiteli stále přátele a udržoval s nimi kontakt. Muriel v kanceláři obvykle věděla, kde právě pobývá.

A ta Andersonové řekla, že tentokrát, toho večera, 24. června, má Jim Gardener čtení ve Fall River, po něm následující tři večery další dvě čtení v Bostonu, potom čtení a přednášky v Providence a New Havenu, kde účinkoval jako součást jakéhosi Novoanglického básnického karavanu. V tom musí mít prsty Patricia McCardlová, pomyslela si Andersonová s mírným úsměvem.

„Takže se vrátí… kdy? Čtvrtého července?“

„Jéje, Bobbi, to já nevím, kdy se vrátí,“ odpověděla Muriel. „Znáš Jima. Poslední čtení má třicátého června. Nic víc ti s jistotou neřeknu.“

Poděkovala jí a zavěsila. Zůstala zamyšleně hledět na telefon a co nejpodrobněji si Muriel vybavovala – další Irka (jenže Muriel měla předpokládané ryšavé vlasy), která je v poslední fázi těch nejlepších let života, kulatá tvář, zelené oči, plná prsa. Vyspala se s Jimem? Nejspíš ano. Pocítila jiskru žárlivosti – i když spíš jiskérku. Muriel byla fajn. Už jen to, že s ní mluvila, jí zlepšilo náladu – byl to někdo, kdo ví, kdo je Bobbi Andersonová, kdo ji dokáže vnímat jako reálně existující osobu, nejen jako zákaznici na opačné straně pultu v železářství v Augustě nebo někoho, s kým se člověk pozdraví nad poštovní stránkou. Měla samotářskou povahu, ale nikoliv poustevnickou… a někdy ji prostý lidský kontakt uměl naplnit, i když ani nevěděla, že naplnění potřebuje.

A nyní se domnívala, že ví, proč se chtěla s Jimem spojit – přinejmenším toho dosáhla rozhovorem s Muriel. Stále jí vrtala hlavou ta věc z lesa a představa, že jde o nějakou tajnou rakev, se přetavila v jistotu. Nutkání, které cítila, nesouviselo s psaním; souviselo s kopáním. Ale nechtěla se do něj pustit sama.

„Ale zdá se, že budu muset, Pete,“ řekla, když se posadila do houpacího křesla u východního okna – do křesla určeného pro čtení. Peter se na ni ohlédl, jako by jí chtěl říct: Jak si přeješ, holčičko. Poposedla si a najednou se na Peta zadívala – opravdu se na něj zadívala. Peter jí pohled opětoval s nemalou radostí, dokonce zaklepal ohonem do podlahy. Na chvilku jí připadlo, že jí na něm něco nesedí… Něco tak zjevného, že by to měla vidět.

Ale neviděla to.

Opřela se, otevřela knihu – dizertační práci z Nebraské univerzity, jejímž nejpodmanivějším prvkem byl název: Pastevní válka a občanská válka. Vzpomněla si, jak si před několika dny pomyslela, co by si mohla pomyslet i její sestra Anne: Tobě začíná houkat v kouli stejně jako strýci Frankovi, Bobbi. No…, možná.

Zakrátko už nevnímala nic než dizertační práci, jen občas si napsala poznámku do bloku, který jí ležel po ruce. Venku se dál snášel déšť.

2Ráno následujícího dne bylo jasné, průzračné, dokonalé: letní den jako ze žurnálu, s větříkem silným jen natolik, aby odháněl havěť. Andersonová se až skoro do deseti věnovala různým domácím pracem, přičemž si uvědomovala sílící tlak, který na ni vyvíjela vlastní mysl, aby vyšla ven a konečně to vykopala. Cítila, jak se tomuhle nutkání vědomě vzpírá (opět se ozval Orson Welles: Dokud nepřijde vhodná doba, žádné tělo nevykopeme… Hele, sklapni, Orsone). Dny, kdy se jednoduše poddávala nutkání okamžiku, kdy žila stylem, jenž by se dal shrnout strohým mottem: „Jestli z toho máš dobrý pocit, udělej to“, byly dávno pryč. Tahle filozofie se u ní nikdy neosvědčila – vlastně všechno špatné, co se jí kdy přihodilo, mělo kořeny v nějaké impulzivní činnosti. Lidem, kteří se těmihle nutkáními řídili, však nepřiznávala žádné morální stigma; třeba jen neměla tak dobrou intuici jako oni.

Bohatě posnídala, Peterovi do granulí s omáčkou přidala trochu míchaných vajíček (Peter pojedl s větší chutí než obvykle a Andersonová tenhle fakt připsala konci deštivého období) a nakonec umyla nádobí.

Kdyby přestala krvácet, by bylo všechno ideální. Na to zapomeň: dokud nepřijde vhodná doba, žádnou menstruaci nezastavíme. Že, Orsone? Seš fakt borec.

Bobbi vyšla ven, na hlavu si narazila starý kovbojský slamák a další hodinu strávila na zahradě. Navzdory dešti to na ní vypadalo líp, než se dalo očekávat. Z hlíny rašil hrášek a pěkně topořila i kukuřice, jak by řekl strýc Frank.

V jedenáct skončila. Seru na to. Zašla za dům do kůlny, popadla rýč a lopatu, zarazila se a sáhla i po sochoru. Vyšla z kůlny, ale ještě se vrátila a z bedny na nářadí vzala šroubovák a hasák.

Peter vyběhl za ní, jak to dělal vždycky, ale tentokrát mu řekla: „Ne, Petere“, a ukázala zpátky k domu. Peter se zarazil a zatvářil se dotčeně. Zakňučel a udělal k ní opatrný krok.

„Ne, Petere.“

Kapituloval a se sklopenou hlavou a zkroušeně svěšeným ocasem zamířil zpátky. Píchlo ji u srdce, že ho takhle vidí, ale Peter na disk v zemi poprvé reagoval velice špatně. Ještě chvilku stála na pěšině, po níž měla dojít na lesní cestu, rýč v jedné ruce a lopatu se sochorem ve druhé, a dívala se, jak se pes vybelhal po zadních schodech, čumákem si otevřel dveře a zašel do domu.

Hlavou se jí honilo: Něco mi na něm nesedělo… Něco mi na něm nesedí. Co je to? Nevěděla to. Ale na okamžik, skoro podprahově, se jí v hlavě opět zamihotal sen – ten šíp jedovatého zeleného světla… To, jak jí z dásní bezbolestně vypadaly všechny zuby.

Potom záblesk pominul a Bobbi se vydala k místu, kde v půdě vězel ten zvláštní předmět. Cestou poslouchala, jak se na malé zadní louce, která měla být brzy připravena na první sečení, ozývá úporné cvrkání cvrčků.

3Ve tři odpoledne ji z polovičního transu, v němž pracovala, vytrhl Peter, který ji upozornil na dvě věci, na jejichž hranici se pohybovala: byla na pokraji vyhladovění a vyčerpání.

Peter vyl.

Při tomhle zvuku jí na zádech a rukou naskočila husí kůže. Upustila lopatu, kterou dosud držela, a odcouvala od té věci v hlíně – věci, jež nebyla žádný plát ani bedna, nic, co by dokázala pochopit. S jistotou věděla jen to, že upadla do podivného, bezmyšlenkovitého stavu, který se jí ani trošku nezamlouval. Tentokrát neztratila pojem pouze o čase; měla dojem, jako by ztratila pojem o sobě samé. Měla pocit, jako by jí někdo vstoupil do hlavy způsobem, jakým by nějaký muž vstoupil do buldozeru nebo nakladače, jednoduše ji nastartoval a začal škubat za správné páky.

Peter vyl, čumák zvednutý k nebi – dlouhým, mrazivým, tklivým vytím.

„Přestaň, Petere!“ okřikla ho a Peter, díkybohu, přestal. Ještě chvíli a byla by se otočila a vzala nohy na ramena.

Teď se naopak pokusila opanovat, a podařilo se jí to. Odstoupila o další krok a zavřeštěla, když jí něco volně plesklo do zad. Peter ještě jednou krátce štěkl a opět utichl.

Máchla rukou po tom, co se jí dotklo, protože myslela, že by to mohlo být…, no, nevěděla přesně, co si myslela, že by to mohlo být, ale ještě než to sevřela v ruce, tak si na to vzpomněla. Matně si vybavovala, že nakrátko ustala v práci, aby si na keř pověsila blůzku; a byla to ona.

Popadla ji a oblékla si ji, i když napoprvé si špatně zapnula knoflíky, takže jí jeden cíp vzadu visel níž než ten druhý. Zapnula si ji podruhé, zatímco se dívala na výkop, do něhož se pustila – a nyní jí připadlo, že tenhle archeologický výraz přesně odpovídá tomu, co započala. Bobbiny vzpomínky na ony čtyři a půl hodiny, které strávila kopáním, se podobaly vzpomínce na to, jak si věšela blůzku na keř – byly neurčité a nesourodé. Nebyly to vzpomínky; byly to útržky.

Ale teď, když se podívala na to, co udělala, cítila úžas a také strach… a sílící vzrušení.

Ať to bylo cokoliv, bylo to obrovské. Nejen velké, ale přímo obrovské.

Rýč, lopata a sochor ležely v rozestupech podél čtyři a půl metru dlouhého příkopu v lesní půdě. V pravidelných rozestupech navršila také úhledné hromady černé zeminy a kamení. Z příkopu, jenž v místě, kde původně zakopla o osmicentimetrový kus šedého kovu, dosahoval hloubky asi sto dvaceti centimetrů, vyčnívala hrana jakéhosi gigantického předmětu. Šedého kovu… jakéhosi předmětu…

Zatímco si otírala z čela pot, napadlo ji, že za normálních okolností by měl člověk právo očekávat od spisovatelky lepší, konkrétnější popis, ale už si nebyla ani jista, zda je onen kov ocel. Teď jí připadalo, že by to mohla být nějaká exotičtější slitina, možná berylium, hořčík – a pokud odhlédla od složení, neměla sebemenší představu, co je celá ta věc zač.

Začala si rozepínat džíny, aby si do nich mohla zasunout blůzku, pak se ale zarazila.

V rozkroku vybledlých levisek se jí rozlévala krvavá skvrna.

Panebože. Panebože na nebesích. Tohle nejsou měsíčky. To je Niagarský vodopád.

Na okamžik ji zaplavil děs, nelíčený děs, potom si přikázala, aby se přestala chovat jako husa. Upadla do jakéhosi poblouznění a vykopala díru, na niž by mohla být hrdá partička čtyř udělaných chlapů… Ona, žena, která vážila padesát sedm, maximálně padesát devět kilogramů. Samozřejmě že tekla proudem. Nic jí nebylo – vlastně by měla být ráda, že se k tomuhle proudu nepřidaly i křeče.

Panejo, my jsme dneska ale poetičtí, Bobbi, pomyslela si a z hrdla se jí vydral slabý chroptivý smích.

Teď se jen potřebovala umýt: bodla by jí sprcha a nové oblečení. Tyhle džíny už byly stejně na cestě do koše nebo na hadry. Aspoň měla v tomhle problematickém, nepochopitelném světě o starost míň, že? Přesně tak. Tak jaképak copak.

Kalhoty si opět zapnula, ale blůzku si nezastrčila – nemělo smysl ničit i ji, ačkoliv jí bylo jasné, že to není žádný originální kousek od Diora. Musela se ušklíbat, když při každém pohybu cítila lepkavé vlhko mezi nohama. Bože, jak se chtěla umýt. Co nejdřív.

Ale místo aby vyrazila do svahu ke stezce, vykročila zpátky k předmětu v zemi; opět ji to k němu přitáhlo. Peter zavyl a jí znovu naskočila husí kůže. „Petere, přestaneš, proboha živého, VÝT?!“ Na Peta skoro nikdy nekřičela – tedy z plna hrdla –, ale to zatracené psisko v ní začínalo vyvolávat pocit, že by byla vhodným subjektem pro behaviorální psychology. Naskočí jí husí kůže, když zavyje pes, podobně, jako když se někomu při cinknutí zvonku zalijí ústa slinami – princip byl stejný.

V těsné blízkosti svého objevu na Petera zapomněla, užasle se zadívala na kov. Po chvíli natáhla ruku a sevřela ho. Opět ucítila ono zvláštní brnění – vnořilo se jí do ruky a poté zmizelo. Tentokrát měla dojem, že se dotýká schránky, v níž usilovně pracují nějaké stroje. Kov sám byl natolik hladký, že byl na omak takřka mastný – očekávala, že jí něco z něj ulpí na rukou.

Zaťala pěst a poklepala na povrch klouby prstů. Ozval se matný zvuk, jako by ťukala do bytelného kusu mahagonu. Ještě chvíli stála, potom si vytáhla ze zadní kapsy šroubovák, nerozhodně ho podržela a nakonec, se zvláštním provinilým pocitem – připadala si jako vandalka –, přejela hrotem po obnaženém kovu. Nezanechal na něm ani náznak škrábnutí.

Její zrak přicházel se dvěma dalšími domněnkami, ale jedna či obě mohly klidně být optickými klamy. První dojem jí našeptával, že se kov od okraje do místa, kde mizel v zemi, jakoby mírně rozšiřuje. Druhý dojem napovídal, že okraj sám je lehce zaoblený. Tyhle dvě věci – pokud byly skutečné – v ní vyvolávaly představu, která byla zároveň vzrušující, směšná, děsivá, nemožná… a zároveň se s ní pojila jistá šílená logika.

Přejížděla dlaní po hladkém kovu, pak odstoupila. Co to, sakra, dělá? Laská tenhle zatracený krám, zatímco se jí po nohou řine krev? Ale kdyby se to, co si začínala myslet, náhodou ukázalo být pravda, menstruace ji měla trápit ze všeho nejmíň.

Měla bys někoho zavolat, Bobbi.

Zavolám Jimovi. Až se vrátí.

Jasně. Zavolej básníkovi. Super nápad. Potom můžeš zavolat reverendu Moonovi. Nebo třeba Edwardu Goreymu a Gahanu Wilsonovi, aby nakreslili obrázky. Pak si můžeš pozvat několik rockových kapel a uspořádat tu Woodstock 1988. Prober se, Bobbi. Zavolej policii.

Ne, já chci nejdřív mluvit s Jimem. Chci ho vidět. Chci si s ním o tom promluvit. Do té doby tu ale budu ještě kopat.

Mohlo by to být nebezpečné.

Ano. Nejen, že by mohlo, ono to nebezpečné nejspíš i bylo – necítila to snad? Necítil to Peter? A nesměla zapomenout ještě na něco. Když ráno scházela ze stezky, našla mrtvého sviště – málem na něj šlápla. Ačkoliv jí zápach, když se ke zvířeti sklonila, naznačil, že je mrtvý minimálně dva dny, nevarovaly ji před ním žádné bzučící mouchy. Kolem kamaráda sviště nelétala ani jedna moucha a Andersonová si nevzpomínala, že by kdy byla svědkem něčeho takového. Nebylo na něm ani patrné, co mohlo být příčinou jeho smrti, ale představa, že by s tím nějak souvisela ta věc v zemi, byla naprostá a nehorázná pitomost. Kamarád svišť nejspíš spapal otrávenou návnadu od nějakého farmáře a doklopýtal sem umřít.

Běž domů. Převleč si kalhoty. Jsi celá od krve a smrdíš.

Pomalu od té věci couvala, potom se otočila a vyšplhala po svahu zpátky ke stezce, kde na ni Peter nemotorně skočil a začal jí olizovat ruku s dychtivostí, na níž bylo až něco dojemného. Ještě před rokem by se jí pokoušel tisknout čumák do rozkroku, protože by ho vábila jeho vůně, ale teď už ne. Teď se zmohl jen na třas.

„Můžeš si za to sám,“ peskovala ho. „Říkala jsem ti přece, abys zůstal doma.“ Přesto byla ráda, že Peter přišel. Kdyby nepřišel, mohla by tu kopat až do setmění… a představa, že by se vzpamatovala až za tmy, v těsné blízkosti té věci…, taková představa se jí ani za mák nezamlouvala.

Ze stezky se ohlédla. Z výšky se jí na předmět nabízel celkovější pohled. Všimla si, že ze země trčí v mírném úhlu. Opět měla dojem, že náběžná hrana je trošku zaoblená.

Disk, tohle mě napadlo, když jsem ho začala vyhrabávat prsty. Napadlo mě, že je to obrovský ocelový disk, jakýsi talíř; možná už tehdy, kdy ze země vyčníval jen kousek, jsem uvažovala, že je to talíř.

Zatracený létající talíř.

4Doma se osprchovala a dala si novou vložku, maxi, ačkoliv silný menstruační proud už podle všeho slábl. Potom si připravila vydatnou večeři z hromady pečených fazolí a klobásy. Ale uvědomila si, že je příliš unavená a jen se v ní nimrá. Zbytek – víc než polovinu jídla – pak dala Peterovi a šla si sednout do houpacího křesla u okna. Rozečtená dizertační práce stále ležela na podlaze vedle křesla, místo, kam dočetla, označené utrženým obalem ze zápalek. Poznámkový blok ležel hned vedle. Sáhla po něm, nalistovala na čistou stránku a začala kreslit věc z lesa tak, jak ji viděla, když se po ní naposledy ohlédla.

Pokud nevytvářela slova, neuměla s perem zacházet bůhvíjak, ale přesto měla určité nadání i na kreslení. Nákres se však rodil pomaličku, nejen proto, že ho chtěla pojmout co nejvěrněji, ale i kvůli její obrovské únavě. A aby toho nebylo málo, přišoural se k ní Peter, dloubal ji čenichem do ruky a chtěl, aby ho hladila.

Bezděčně mu vyhověla, i když musela zamazat trn, který čumákem přikreslil do horizontály náčrtu. „Ale jo, jsi hodný pejsek, jsi skvělý pejsek, nechceš se jít podívat, jestli nepřišla nějaká pošta?“

Peter odklusal přes obývací pokoj a čumákem otevřel síťové dveře. Andersonová se vrátila k práci na skice, jen na okamžik zvedla zrak, aby se podívala, jak Peter předvádí svůj slavný psí kousek s poštovní schránkou. Na sloupek schránky položil levou přední tlapu a potom se jí začal ohánět po výklopných dvířkách. Jejich pošťák, Joe Paulson, o Peterově umění věděl a dvířka vždycky nechával pootevřená. Bíglovi se podařilo dvířka sklopit, pak ale ztratil rovnováhu, než stačil tlapou vyškrábnout poštu. Bobbi jen slabě sykla – Peter do letoška nikdy rovnováhu neztratil. Vybírání pošty bylo jeho vrcholným číslem, lepším kouskem než imitování mrtvého vojáka Vietkongu a mnohem lepším kouskem než nějaké banální sezení na zadních nebo „mluvená“ prosba o psí suchar. Každý, kdo ho při něm viděl, lapal úžasem po dechu, a Peter to dobře věděl… Ale v poslední době byla na jeho rituál bolest pohledět. V Andersonové probouzel pocit, jaký by patrně měla, kdyby sledovala Freda Astaira a Ginger Rogersovou za jejich současného stavu, jak se pokoušejí zopakovat některé ze svých dávných tanečních čísel.

Pes se opět dokázal zapřít o sloupek a tentokrát prvním hrábnutím tlapy vytáhl ze schránky i poštu – nějaký katalog a dopis (nebo účet – ano, blížil se konec měsíce, spíš to byl účet). Věci se snesly na silnici, a jakmile je Peter popadl, Bobbi opět sklopila oči ke kresbě a v duchu se okřikla, aby už přestala každé dvě minuty zvonit Peterovi ten zatracený umíráček. Pes ostatně dnes večer vypadal docela živě; v poslední době zažila večery, kdy se musel na zadní zvednout snad třikrát nebo čtyřikrát, než dosáhl na poštu – kterou byl zpravidla jen nějaký bezplatný vzorek od Procter & Gamble nebo leták z místního K-Martu.

Bedlivě si prohlížela nákres, zatímco bezděčně stínovala kmen mohutné borovice s rozštěpenou korunou. Nebyl stoprocentně přesný…, ale byl docela věrný. Rozhodně se jí podařilo vystihnout správný úhel.

Nakreslila kolem něj čtverec, který proměnila v krychli… Jako by záhadný předmět chtěla izolovat. Oblina byla na kresbě dobře patrná, ale opravdu ji ta věc měla?

Ano. To, co v duchu označila za kovový disk – byl ve skutečnosti trup, že? Trup hladký jako sklo, bez jediného nýtu.

Začínáš přicházet o rozum, Bobbi… Víš to, že?

Peter zaškrábal na síť, aby ho pustila dovnitř. Přešla ke dveřím, aniž spouštěla oči z obrázku. Peter vstoupil do domu a upustil poštu na židli v předsíni. Potom pomalu přešel do kuchyně, nejspíš aby se podíval, jestli náhodou nepřehlédl něco na talíři své paničky.

Uchopila obě zásilky a s výrazem mírného znechucení si je otřela o nohavici džínů. Ano, byl to skvělý kousek, ale psí sliny na obálkách neměla nikdy v lásce. Katalog byl z Radio Shacku – firma jí chtěla prodat počítač. Účet byl za elektřinu. To jí nakrátko opět přivedlo na mysl Jima Gardenera. Obě zásilky hodila na stolek v předsíni, vrátila se ke křeslu, opět se posadila, nalistovala čistou stránku a původní náčrtek rychle překreslila.

Zakabonila se nad mírným zaoblením, které pravděpodobně bylo lehkou extrapolací – jako by předmět obnažila na délku nějakých čtyř metrů, a ne jen sto dvaceti centimetrů. No a co? S nějakou lehkou extrapolací si nemusela dělat hlavu; sakra, vždyť tohle je součást spisovatelské práce a lidé, kteří si myslí, že patří pouze do arzenálu autorů science fiction nebo fantasy, se nikdy nepodívali druhým koncem dalekohledu, nikdy se nemuseli potýkat s problémem, jak zaplnit bílá místa, na něž je historie krátká – třeba co se stalo s lidmi, kteří osídlili ostrov Roanoke u pobřeží Severní Karolíny a potom jednoduše zmizeli, aniž po sobě zanechali jedinou stopu kromě slova CROATOAN vyrytého do stromu, nebo se sochami na Velikonočním ostrově, nebo proč se všichni obyvatelé utažského městečka Blessing najednou zbláznili – jak se to alespoň jevilo – během jediného dne v létě roku 1884. Když člověk něco nevěděl s jistotou, bylo v pořádku zapojit fantazii – dokud a pokud nezjistí, že se věci mají přece jenom jinak.

Byla si naprosto jistá, že existuje vzoreček, jímž lze ze zakřivení vypočítat obvod. Potíž byla v tom, že si ho za žádnou cenu nedokázala vybavit. Ale hrubou představu by možná získala – samozřejmě za předpokladu, že její dojem zakřivení okraje odpovídá skutečnosti –, kdyby odhadla, kde se nachází střed oné věci…

Vrátila se tedy do předsíně ke stolku a otevřela prostřední zásuvku, kde shromažďovala všemožné krámy. Prohrabala se neuspořádanými hromádkami zaplacených složenek, vybitými bateriemi různých velikostí (staré baterie z nějakého důvodu nikdy nebyla schopna vyhodit – staré baterie se přece, bůhvíproč, házejí do šuplíku, a tak místo hřbitova pro slony měla zkušenost se hřbitovem pro baterie), změtí gumiček a širokých červených gum pod zavařovací víčka, nezodpovězenými dopisy od fanoušků (nezodpovězený dopis od fanouška neuměla vyhodit stejně jako vybitou baterii) a recepty poznamenanými na kartotéční lístky. Úplně na dně zásuvky ležel shluk drobného nářadí a mezi ním našla to, co hledala – kružítko s krátkou žlutou tužkou, zasunutou v jednom rameni.

Opět se posadila do houpacího křesla, otočila na čistou stránku a potřetí nakreslila hranu věci vyčnívající z hlíny. Snažila se zachovat odpovídající měřítko, ale předmět teď kreslila o něco větší a už se neobtěžovala dokreslováním okolních stromů, jen kvůli perspektivě zlehka načrtla tvar příkopu.

„Tak to zkusím tipnout,“ pronesla a zabodla hrot kružítka do poznámkového bloku pod zaoblenou hranou. Potom upravila rozpětí kružítka, aby ji obkreslila co nejpřesněji – a nakonec opsala celou kružnici. Zadívala se na ni a hřbetem ruky si otřela ústa. Připadalo jí, že má najednou příliš uvolněné a příliš vlhké rty.

„Pěkná krávovina,“ zašeptala.

Ale krávovina to nebyla. Pokud se v odhadu zakřivení hrany a středu zásadně nesekla, vyhrabala okraj předmětu, který měl po obvodu nejméně tři sta metrů.

Položila kružítko a blok na podlahu a vyhlédla z okna. Srdce jí bušilo jako zvon.

5Při západu slunce seděla Andersonová na zadní verandě, dívala se přes zahradu k lesu a poslouchala hlasy uvnitř své hlavy.

Ve třetím ročníku vysoké školy se na fakultě psychologie přihlásila do semináře zabývajícího se kreativitou. S úžasem – a mírnou úlevou – zjistila, že v sobě neskrývá žádnou tajnou neurózu; hlasy slyšeli takřka všichni lidé obdaření představivostí. Nejen myšlenky, ale skutečné hlasy uvnitř hlavy, různé persony, všechny do jedné zřetelně odlišené jako osoby v nějakém starém rozhlasovém pořadu. Učitel jim vysvětlil, že se ozývají z pravé části mozku – z té strany, která se nejčastěji spojuje s vizemi a telepatií a onou úžasnou lidskou schopností vytvářet obrazy na základě srovnávání a vymýšlení metafor.

Nic takového jako létající talíře neexistuje.

Fakt? A to říká kdo?

Za prvé vojenské letectvo. Létajícími talíři se přestalo zabývat už před dvaceti lety. S výjimkou tří procent případů dokázalo vysvětlit všechna ověřená pozorování a tvrdí, že ona zbývající tři procenta byla takřka jistě způsobena efemérními povětrnostními podmínkami – fenomény, jako jsou falešná slunce, vzduchové turbulence, lokální kapsy elektřiny. Krucinál, vždyť Lubbocká světla se dostala dokonce na první stránky novin a nakonec se ukázalo, že jsou to jen… Víte přece, tehdy se tam pohybovala ta velká hejna můr. A na křídla jim dopadlo světlo z lubbockých pouličních lamp, díky němuž se velké světlé, pohybující se siluety odrazily na masy nízkých mračen, která za neměnných klimatických podmínek už týden visela nad tímhle texaským městem. Většina obyvatel Spojených států si celý týden myslela, že se po lubbocké hlavní třídě začne blížit někdo oblečený jako Michael Rennie ve filmu Den, kdy se zastavila Země, vedle něj bude s cvakáním poskakovat jeho psí robot Gort a dotyčný pak požádá, aby byl předveden před našeho vůdce. A ony to byly můry. Líbí se vám to? Tohle se člověku přece musí líbit.

Hlas zněl tak zřetelně, až ji to pobavilo – patřil doktoru Klingermanovi, který seminář vedl. Teď jí přednášel se svým starým, dobrým a neochvějným – ač poněkud ječivým – nadšením. Bobbi se usmála a zapálila si cigaretu. Dnes večer to s kouřením trochu přeháněla, ale ty hnusy jí už stejně začínaly vysychat.

V roce 1947 kapitán vojenského letectva jménem Mantell vyletěl při pronásledování létajícího talíře – toho, o čem se domníval, že je létající talíř – příliš vysoko. Ztratil vědomí. Letadlo se zřítilo. Mantell se zabil. Umřel při pronásledování odrazu Venuše na vysoké oblačné kupě – jinak řečeno, falešného odlesku. Vskutku existují odrazy můr, odrazy Venuše a nejspíš i odrazy ve zlatém oku, Bobbi, ale neexistují létající talíře.

A co je tedy ta věc v zemi?

Hlas přednášejícího utichl. Nevěděl. Takže se místo něj ozval hlas Anne, která jí potřetí říkala, že jí začíná houkat v kouli a že začíná být stejně praštěná jako strýc Frank, a dodávala, že jí už začnou brát míru na svěrací kazajku; odvezou ji do blázince v Bangoru nebo v Juniper Hillu a tam klidně může při pletení košíků třeštit o létajících talířích v lese. Byl to hlas Sissy, nikoho jiného; hned teď jí mohla zatelefonovat, říct jí, co se stalo, a přesně tohohle kázání by se jí dostalo. To věděla.

Ale měla by pravdu?

Ne. Neměla. Anne pokládala rovnítko mezi sestřin povětšinou samotářský život a šílenství bez ohledu na to, co Bobbi udělala nebo řekla. A ano, myšlenka, že ta věc v zemi je nějaký druh vesmírné lodi, byla nepochybně šílená… Ale co je šíleného na pohrávání si s nějakou možností, přinejmenším do chvíle, než je vyvrácena? Anne by si to myslela, ale Bobbi ne. Na nepředpojatosti ještě není nic špatného.

Ale rychlost, s níž jí tahle možnost přišla na mysl…

Vstala a vešla dovnitř. Když s tou věcí v lese byla v kontaktu naposledy, spala dvanáct hodin. Přemýšlela, jestli má očekávat podobný spánkový maraton i teď. Odpřísáhla by, že se cítila dost unavená na to, aby prospala dvanáct hodin.

Nech to být, Bobbi. Je to nebezpečné.

Ale zatímco si stahovala tričko s nápisem OPUS FOR PRESIDENT, pomyslela si, že nenechá. Zatím ještě ne.

Už dříve zjistila, že se životem v osamění se pojí ta potíž – což byl také důvod, proč většina lidí, které znala, nechtěla zůstávat sama ani chviličku –, že čím déle člověk žije sám, tím hlasitěji se projevují ony hlasy v pravé straně mozku. S tím, jak se v tichu zmenšovala měřítka racionality, hlasy se o pozornost nejen hlásily, ony se jí přímo domáhaly. Bylo snadné se jich začít bát, dojít k přesvědčení, že nakonec přece jen věstí šílenství.

Anne by si to myslela stoprocentně, uvažovala Bobbi, když vlezla do postele. Lampička sice vrhala na přehoz čistý a konejšivý kruh světla, ale rozečtenou dizertační práci nechala ležet na podlaze. Neustále očekávala, že se ozvou bolestivé křeče, které u ní doprovázely občasné předčasné a silné menstruační krvácení, ale dosud po nich nebylo ani památky. Samozřejmě je třeba chápat, že po nich rozhodně nedychtila.

Složila si ruce za hlavou a zadívala se na strop.

Ne, ty vůbec nejsi šílená, Bobbi, pomyslela si. Myslíš si, že z Garda začíná být podivín, ale ty jsi v naprostém pořádku – není to taky příznak, že se začínáš rozkližovat? Tohle má dokonce jméno… Popírání a substituce. „Já jsem v pořádku, to svět se zbláznil.“

To byla pravda. Ale přesto cítila, že nad sebou má plnou kontrolu, a byla si jista jednou věcí: v Havenu byla příčetnější než v Cleaves Mills a mnohem příčetnější, než bývala v Utice. Ještě několik let v Utice, ještě několik let v přítomnosti Sissy, a byla by trhlá jak fialinka. Bobbi věřila, že Anne vnímala dohánění svých nejbližších příbuzných k nepříčetnosti jako součást své… své práce? Ne, nic tak banálního. Jako součást svého posvátného životního poslání.

Věděla, co ji trápí doopravdy, a nebyla to rychlost, s níž ji napadla možnost, co by mohla být zač ona záhadná věc. Byl to pocit jistoty. Chtěla si zachovat otevřenou mysl, ale dělalo jí potíže zachovat si otevřenou mysl ve prospěch toho, co by Anne nazvala „příčetností“. Protože ona věděla, co našla, a to ji naplňovalo strachem a úžasem a neklidným, nutkavým vzrušením.

Vidíš, Anne, sestřička Bobbi se neodstěhovala do Zapadákova a nezešílela; sestřička Bobbi se sem odstěhovala a duševně se uzdravila. Nepříčetnost omezuje možnosti, Anne, dokážeš to pochopit? Nepříčetnost znamená odmítnutí sklouznout určitými cestami domněnek, i když je v nich logika… Jako když hodíš žeton do turniketu. Chápeš, co tím myslím? Ne? Ovšemže ne. Nechápeš to a nikdy jsi nechápala. Tak si dej odchod, Anne. Zůstaň si v Utice a skřípej si ve spánku zuby, až ti z nich nic nezbude, přiveď si k šílenství každého, kdo je natolik velký blázen, aby se zdržoval na doslech tvého hlasu, jen si posluž, ale mně do hlavy nelez.

Ta věc v zemi byla vesmírná loď.

Tak. A je to venku. Žádné další nesmysly. Zapomeň na Anne, zapomeň na světla v Lubbocku nebo na to, že se vojenské letectvo přestalo létajícími talíři zabývat. Zapomeň na vozy bohů, zapomeň na Bermudský trojúhelník, zapomeň na to, jak byl Eliáš vynesen do nebe v ohnivém kole. Na tohle všechno zapomeň – v hloubi srdce víš svoje. Byla to loď a kdysi dávno – možná před miliony lety – tady buď přistála, nebo ztroskotala.

Panebože!

Ležela v posteli, ruce za hlavou. Byla poměrně klidná, ale srdce jí bilo ostošest.

Potom se ozval další hlas, tentokrát to byl hlas jejího mrtvého dědečka, který zopakoval něco, co dříve pronesl Annin hlas.

Nech to plavat, Bobbi. Je to nebezpečné.

Ta letmá vibrace. První předtucha, dusivá a přesvědčivá, že našla okraj nějaké podivné ocelové rakve. Peterova reakce. Předčasný příchod menstruace – tady v domě jen špinila, ale u lodi krvácela jako podřezané prase. To, jak ztratila pojem o čase, jak prospala dvanáct hodin v kuse. A nesměla zapomenout ani na kamaráda sviště. Svišť páchl rozkladem, ale nekroužily kolem něj žádné mouchy. Dalo by se říct, že nad kamarádem ohrnuly nos.

Žádná z těchhle blbostí vůbec nic neznamená. Přistoupím na možnost, že v té zemi vězí nějaká loď, protože i když to zprvu zní praštěně, má to logiku. Ale zbytek už jakoukoliv logiku postrádá; jsou to jen kuličky, co se kutálejí po stole. Když je navlečeš na nit, možná tomu uvěřím – minimálně o tom budu přemýšlet. Platí?

Opět dědečkův hlas, ten pomalý, autoritativní hlas, jediný hlas v domácnosti, který byl kdy schopný umlčet malou Anne.

Ke všem těm věcem došlo až po tom, co jsi ji našla, Bobbi. To je tvoje nit.

Ne. To nestačí.

Teď se dědovi snadno odmlouvalo; byl už šestnáct let v hrobě. Ale přesto ji dědův hlas doprovázel i do spánku.

Nech to plavat, Bobbi. Je to nebezpečné –

– a ty to taky víš.

3.

PETER VIDÍ SVĚTLO

1Myslela si prve, že jí na Peterovi připadá něco zvláštního, ale nedokázala přesně určit, co to je. Když se Andersonová ráno probudila (v naprosto normálních devět hodin), spatřila to skoro okamžitě.

Stála u linky a sypala do Peterovy staré červené misky granule. Při zvucích, které její počínání doprovázely, se Peter přikolébal, jak míval ve zvyku. Sáčky Gravy Trainu u nich byly poměrně nové; až do letošního roku platilo, že ráno dostával Gaines Meal, večer polovinu konzervy žrádla Rival a mezitím si dopřával všeho, co si dokázal ulovit v lese. Potom však přestal jíst Gaines Meal a Bobbi trvalo skoro měsíc, než pochopila proč – Peter se jich nepřejedl; jen těmi svými zkaženými zuby už prostě nedokázal suché hrudky schroupat. Takže teď dostával měkké kousky Gravy Trainu… Obdobu, jak se domnívala, sázených vajec, která by mohl snídat starý člověk.

Zalila granule teplou vodou a zamíchala je starou otlučenou lžící, určenou jen k tomuto účelu. Měknoucí kousky žrádla brzy plavaly v kalné tekutině, která doopravdy vypadala tak trochu jako omáčka… Buď jako omáčka, pomyslela si Andersonová, nebo něco, co by mohlo vyplavat z ucpaného septiku.

„Tady máš,“ řekla, když se otočila od kuchyňské linky. Peter už čekal na obvyklém místě na linoleu – ve zdvořilé vzdálenosti, aby o něj při otočce nezakopla – a bušil do podlahy ocasem. „Doufám, že ti bude chutnat. Já bych se z toho teda pobli–“

A vtom se zarazila a sklonila se s Peterovou červenou miskou v pravé ruce a pramenem vlasů před okem. Odmetla ho stranou.

„Pete?“ uslyšela se.

Tázavě se na ni zadíval a potom se odkolébal ke svému rannímu gáblíku. Za chvilku už nadšeně srkal.

Narovnala se, aniž ze psa spustila zrak; byla docela ráda, že mu nevidí do tváře. Dědeček jí v hlavě opět zopakoval, aby to nechala plavat, že je to nebezpečné, a zeptal se jí, jestli potřebuje další nit na své korálky.

Jenom v téhle zemi je asi milion lidí, kteří by sem okamžitě přiběhli, kdyby zjistili, jak moc je to nebezpečné, pomyslela si. Bůhví, kolik jich je ve zbytku světa. A to umí jenom tohle? Co myslíš, že to dělá s rakovinou?

Najednou jí z nohou vyprchala veškerá síla. Couvala, dokud se nedotkla jedné z kuchyňských židlí. Posadila se a dívala se, jak Peter jí.

Mléčný zákal, který mu ještě nedávno zakrýval levé oko, byl z poloviny pryč.

2„Nemám nejmenší tušení,“ řekl toho odpoledne veterinář.

Bobbi seděla na jediné židli v ordinaci, zatímco Peter poslušně čekal na vyšetřovacím stole. Vzpomněla si, jak se bála, že letos v létě bude muset Petera k veterináři přivézt… Teď to však nevypadalo, že by psa bylo třeba uspávat.

„Ale není to jen moje fantazie?“ zeptala se a domnívala se, že jí jde hlavně o to, aby doktor Etheridge buď stvrdil, nebo odmítl slova, která jí v duchu našeptávala Anne: Tohle si přece zasloužíš, když si tam tak žiješ o samotě s tím smradlavým psem…

„Ne,“ odpověděl, „ačkoliv chápu, proč vám to nejde na rozum. Mně samotnému to nejde na rozum. Ten zákal je na aktivním ústupu. Můžeš si slézt, Petere.“ Peter se spustil ze stolu: napřed seskočil na doktorovu stoličku, potom na podlahu a nakonec došel k Bobbi.

Ta mu položila ruku na hlavu a upřela na Etheridge tázavý pohled: Viděl jste to? Ale nahlas to říct nechtěla. Lékař se jí chvilku díval do očí a potom otočil hlavu. Viděl jsem to, ano, ale nepřipustím, že jsem to viděl. Peter slezl na zem sice opatrně, způsobem, který byl na hony vzdálený lehkovážným a smělým skokům štěněte, jímž kdysi býval, ale zároveň způsobem, který neměl nic společného s roztřeseným, opatrným, kolébavým ploužením, jež bylo pro Petera typické ještě před týdnem, kdy nepřirozeně nakláněl hlavu doprava, aby vůbec viděl, kam se spouští, a s tak vratkou rovnováhou, že se člověku svíralo srdce strachy, než se ocitl na zemi, aniž si zlomil jedinou kost. Teď Peter slezl s konzervativní, ale neochvějnou jistotou postaršího státníka, kterým byl před dvěma třemi lety. Andersonovou napadlo, že zčásti za to může fakt, že se mu do levého oka vrací zrak – což Etheridge potvrdil několika jednoduchými percepčními testy. Ale jenom oko za to nemohlo. Za zbytkem stála celkově vylepšená tělesná koordinace. Nic jiného v tom nebylo. Bylo to šílené, ale prosté.

Jenže ani zmenšující se zákal přece nezpůsobil, že Peterův čenich přestal být čistě bílý a vrátil se k barvě pepře a soli? Bobbi si téhle změny všimla v pick-upu na cestě do Augusty. Málem přitom sjela z cesty.

Kolik z toho Etheridge viděl a nebyl ochotný připustit? Určitě hodně, tipovala, ale mohla za to zčásti i skutečnost, že doktor Etheridge není doktor Daggett.

Daggett psa vídával v průběhu prvních deseti let Peterova života minimálně dvakrát ročně… a pak i nárazově, když se Peter třeba zapletl s dikobrazem a Daggett mu po jedné vytahoval bodliny, zatímco si hvízdal ústřední melodii z filmu Most přes řeku Kwai a druhou velkou laskavou rukou nepřestával chvějícího se ročního bígla konejšit. Jindy se zase Peter přibelhal domů se zadkem plným broků – krutým dárkem od střelce, který byl buď příliš hloupý, aby se podíval, kam míří, než vystřelí, nebo příliš sadistický, takže způsobil utrpení psovi, protože nemohl najít křepelku nebo bažanta, aby se vyřádil na nich. Doktor Daggett by na Peterovi viděl všechny změny a nebyl by s to je popřít, ani kdyby chtěl. Doktor Daggett by si sundal brýle s růžovými obroučkami, očistil by si je bílým pláštěm a řekl by něco v tomto smyslu: Roberto, musíme zjistit, kde byl a k čemu se přimotal. Tohle je vážná věc. Pes přece jen tak neomládne, a právě to se teď Peterovi děje. Což by Andersonovou přimělo odpovědět: Já vím, kde byl. A mám docela slušnou představu, co za tím stojí. A tím by se zbavila velké části tlaku, že? Ale starý dobrý doktor Daggett prodal praxi Etheridgeovi, který působil docela mile, ale přece jen byl stále poměrně cizí člověk, a odstěhoval se na důchod na Floridu. Etheridge vídával Peta častěji než Daggett – za poslední rok čtyřikrát –, protože čím byl Peter starší, tím byl taky churavější. Ale přesto ho ještě neviděl tolikrát jako jeho předchůdce, a navíc, jak tušila Bobbi, postrádal i jeho pronikavé vnímání. A odvahu.

Z oddělení za nimi se najednou ozvala salva ostrého štěkotu nějakého německého ovčáka, připomínající spíše řadu psích nadávek. Ostatní psi se záhy přidali. Peter nastražil uši a pod rukou své paničky se roztřásl. Pomyslela si, že trik s mládnutím hodný Benjamina Buttona patrně vůbec nijak nenapomáhal bíglově duševní vyrovnanosti; poté co si prošel mladickými bouřemi, býval v dospělosti klidný natolik, že působil skoro jako paralytik. Tohle nervózní chvění u něj bylo něco zcela nového.

Etheridge naslouchal psům s mírně zakaboněným čelem – teď už štěkali prakticky všichni.

„Děkuji vám, že jste nás vzal tak narychlo.“ Bobbi musela zvýšit hlas, aby ji vůbec slyšel. To už se ozval i další pes v čekárně – rychlým, úzkostným štěkotem velmi malého zvířete… Byl to nejspíš pomořanský špic nebo pudl. „Bylo to od vás velice –“ Přeskočil jí hlas. Pod prsty ucítila chvění a na mysli jí ze všeho nejdřív vytanula

(ta loď)

ta věc v lese. Ale věděla, co je tahle vibrace zač. Ačkoliv ji cítila velmi, velmi zřídka, nebylo na ní nic záhadného.

Tohle chvění vycházelo z Petera. Peter vrčel, nesmírně přidušeně, v hloubi hrdla.

„– laskavé, ale myslím, že už bychom měli jít. Zdá se, že se tu schyluje k nějaké vzpouře.“ Myslela to jako vtip, ale najednou jí to legrační nepřipadalo. Celé malé veterinární zařízení – čtverec ze škvárobetonových tvárnic, který tvořila Etheridgeova čekárna a ordinace a s nimi sousedící škvárobetonový obdélník, kde se nacházelo rekonvalescenční oddělení a operační sál – se teď otřásalo mohutným povykem. Štěkali všichni psi vzadu a ke špicovi z čekárny se přidala dvojice dalších psů… a jakoby ženské, rozechvělé vřeštění, které neklamně vycházelo z hrdla kočky.

Dovnitř se znepokojeným výrazem nakoukla paní Aldenová. „Pane doktore –“

„Ano?“ řekl Etheridge. „Omluvte mě, slečno Andersonová.“

Chvatně odešel. Ze všeho nejdřív zamířil na oddělení. Jakmile otevřel dveře, štěkot se ozval snad s dvojnásobnou intenzitou – těm fakt hráblo, pomyslela si Bobbi a na víc neměla čas, protože Peter jí skoro vystřelil zpod ruky. Nenápadné chroptění v hloubi jeho hrdla znenadání přešlo do vzteklého vrčení. Etheridge, který se už hnal ústřední chodbou oddělení, ze všech stran obklopen štěkajícími psy, a za ním se na pneumatickém ramenu pomalu zavíraly dveře, ho neslyšel, ale Bobbi ho slyšela, a kdyby neměla štěstí a nepopadla Petera za obojek, bígl by se prohnal ordinací jako neřízená střela a vletěl by na oddělení za veterinářem. Uvědomovala si, že ono chvění a hluboké vrčení nebyly výrazy strachu. Vyjadřovaly zuřivost – neměla pro to vysvětlení, pro Petera to bylo naprosto netypické, ale přesně tak tomu bylo.

Peterovo vrčení se proměnilo v přidušené štěknutí, když ho za obojek odtáhla ode dveří. Otočil hlavu a v jeho vytočeném, krví podlitém pravém oku spatřila výraz, jejž později nemohla označit za nic jiného než zuřivost vyvolanou tím, že ho odvrací od směru, kterým se hodlal vydat. Dokázala uznat možnost, že má na pozemku zakopaný létající talíř o obvodu nějakých tři sta metrů; možnost, že jakési záření nebo vibrace z téhle lodi zabily sviště, jenž měl tu smůlu, že se k ní přiblížil na nebezpečně malou vzdálenost, zabily ho natolik důkladně a nepříjemně, že po něm nezatoužily ani mouchy; dokázala se vyrovnat s nepravidelnou menstruací, mizejícím zákalem v psím oku i se sílícím přesvědčením, že její pes nějakým záhadným způsobem mládne.

Tohle všechno brala.

Ale představa, že v očích svého starého dobrého Petera právě spatřila nepříčetnou nenávist vůči vlastní osobě, vůči Bobbi Andersonové… To přijmout nedokázala.

3Ten okamžik naštěstí neměl dlouhého trvání. Dveře na oddělení se dovřely a kakafonii ztlumily. Zdálo se, že část napětí z Petera vyprchala. Stále se chvěl, ale přinejmenším se posadil.

„Pojď, Pete, vypadneme odsud,“ řekla Bobbi. Byla notně otřesená – mnohem víc, než později připustila před Jimem Gardenerem. Protože kdyby to přiznala, nejspíš by si opět vybavila zběsilý výraz, jaký viděla v Peterově zdravém oku.

Zašátrala po stále ještě nezvykle působícím vodítku, které Peterovi odepnula, jen co vešli do ordinace (povinnost, aby majitelé přiváděli psy na vyšetření s obojkem na krku, Andersonové vždycky připadala otravná – až do téhle chvíle), a málem jí vypadlo. Nakonec se jí ho k Peterovu obojku přece jen podařilo připnout.

Zavedla Petera ke dveřím čekárny a nohou je otevřela. Hluk překračoval všechny meze. Ostrý štěkot se vskutku linul z hrdla pomořanského špice, jejž držela tlustá žena v jasně žlutých kalhotách a žluté blůze. Tlusťoška se pokoušela špice zkrotit a okřikovala ho: „Buď hodný chlapec, Eriku, nezlob mámu.“ Mezi máminýma mohutnýma, sádelnatýma rukama nebylo vidět skoro nic kromě špicových jasných a poněkud krysích oček.

„Slečno Andersonová –,“ začala paní Aldenová. Tvářila se zmateně a trochu vyděšeně: žena, která se snaží fungovat jako obvykle na místě, které se zničehonic proměnilo v blázinec. Bobbi chápala, jak se cítí.

Špic zahlédl Petera – Bobbi později přísahala, že právě tím se dalo všechno do pohybu – a jako by se najednou zbláznil. Rozhodně neměl problém vybrat si cíl. Zaťal zuby do jedné z máminých paží.

„Ty čuráku!“ zaječela máma a mrskla špice na podlahu. Z ruky jí začala téct krev.

V tom okamžiku Peter se štěkotem a vyceněnými zuby vyrazil, trhl koncem krátkého vodítka, až škubl Andersonovou. Té se vymrštila pravá ruka. Pronikavým zrakem své spisovatelské mysli uviděla přesně, co bude následovat. Bígl Peter a špic Eric se měli setkat uprostřed místnosti jako David a Goliáš. Ale špic neměl ani špetku rozumu, natožpak postroj. Peter mu měl jediným mohutným rafnutím utrhnout hlavu.

Katastrofu však odvrátila asi jedenáctiletá dívka, která seděla po mámině levici. Dívenka měla na klíně schránku s hadem, velkou štíhlovkou americkou, jejíž šupiny se jen leskly výtečným zdravím. Holčička s nadpozemským reflexem velmi mladých lidí natáhla nohu v džínové nohavici a dupla na volný konec Erikova vodítka. Eric předvedl dokonalé salto. Holčička si pak špice přitáhla. Ze všech lidí v čekárně byla zdaleka nejklidnější.

„Co když mě ten smrad nakazil vzteklinou?“ ječela máma, zatímco se hnala přes čekárnu k paní Aldenové. Mezi prsty, kterými si svírala nadloktí, se jí leskla krev. Peter k ní natáčel hlavu; Bobbi si ho přitáhla k tělu a zamířila ke dveřím. Zvysoka kašlala na cedulku na sestřině kukani, na níž stálo ZA ODBORNÉ SLUŽBY JE ZVYKEM PLATIT V HOTOVOSTI, POKUD NEBYLO PŘEDEM SMLUVENO JINAK. Chtěla z čekárny co nejdřív vypadnout, maximální povolenou rychlostí dojet domů a dát si panáka. Cutty Sark. Dvojitého. Když se nad tím zamyslela, tak trojitého.

Z levé strany se ozvalo táhlé, tlumené, zlostné syčení. Bobbi se tam otočila a spatřila kočku, která by se rozhodně neztratila na žádné halloweenovské dekoraci. Byla celá černá, jen na konci ocasu měla bílou skvrnu. Teď ve své přepravní kleci ustupovala, jak to jen bylo možné. Nahrbila se; zježila se jí srst a ze zelených očí, které neochvějně upírala na Petera, jí sršely blesky. A růžovou tlamičku měla dokořán.

„Běžte s tím psem ven, paní,“ pronesla hlasem ledovým jako spoušť pistole žena, která ji do čekárny přinesla. „Černošce se nelíbí.“

Bobbi jí chtěla odpovědět, že je jí srdečně ukradené, jestli Černoška jančí nebo ječí jak siréna, ale tahle rafinovaná a jaksi nádherně příhodná odpověď ji osvítila, až když bylo pozdě – ve vypjatých chvílích ji málokdy něco napadlo. Její postavy vždycky přesně věděly, co mají říct, a zřídkakdy o tom musela dlouze přemýšlet – jejich repliky jí přicházely na mysl hladce a přirozeně. Ve skutečném životě tomu tak ale nebylo skoro nikdy.

Nakonec se zmohla na pouhé „ne tak zhurta“, a větu tak zbaběle zahuhlala, že pochybovala, zda má Černoščina majitelka ponětí, co jí řekla, nebo že vůbec něco vypustila z pusy. To už Petera doopravdy táhla, smýkala jím na vodítku způsobem, jaký se jí vždycky protivil u jiných lidí, které měla možnost zahlédnout na ulici. Peter chroptěl, jazyk se mu proměnil ve slinami zalité korýtko, jež mu křivě viselo z koutku tlamy. Zadíval se na boxera s pravou přední nohou v sádře. Boxerovo provazové vodítko oběma rukama svíral rozložitý muž v modrých montérkách; vlastně ho ani tak nesvíral, jako ho měl pevně, nadvakrát obtočené kolem umaštěné pěsti, a přesto měl co dělat, aby psa udržel. Ten by Petera zabil stejně rychle a účinně, jak by Peter zabil toho špice. Boxer i navzdory zlomené noze silně škubal vodítkem a Bobbi si uvědomila, že má větší důvěru v dělníkův stisk než v provaz, který už se snad začínal i třepit.

Připadalo jí, že po kulaté klice venkovních dveří šátrá volnou rukou snad sto let. Měla pocit, jako by se jí zdál hrůzostrašný sen, kdy má plné ruce a přitom jí pomalu a nevyhnutelně začínají padat kalhoty.

Tohle způsobil Peter. Nějak.

Otočila klikou a pak se ještě naposledy chvatně ohlédla do čekárny. Ta se proměnila v absurdní zemi nikoho. Máma se u paní Aldenové dožadovala první pomoci (a podle všeho ji opravdu potřebovala; krev jí už v pramíncích prýštila po ruce a špinila jí žluté kalhoty i fádní bílé boty); kočka Černoška stále prskala; pískomilové doktora Etheridge vyváděli ve spletitém labyrintu plastových trubek a věží na protějším regálu, kde měli svůj domov; šílený špic Eric se vzpínal na konci vodítka a přiškrceným hlasem štěkal na Petera. A Peter mu odpovídal nevraživým vrčením.

Ještě sklouzla pohledem na hada pohotové dívčiny a všimla si, že se ve schránce vztyčil jako kobra a taky civí na Petera s otevřenou bezzubou tlamou, v níž se mu topornými, drobnými pohyby míhá úzký růžový jazyk.

Tohle štíhlovky nedělají. Nikdy jsem neviděla štíhlovku, která by se chovala právě takhle.

Na pokraji opravdového zděšení Bobbi vyrazila z čekárny, s Peterem na vodítku v těsném závěsu.

4Pete se začal uklidňovat takřka hned poté, co se za nimi s povzdechem zavřely dveře. Přestal chroptět a škubat za vodítko, kráčel po boku své majitelky a jen občas se na ni podíval, jako by jí chtěl říct: Tohle vodítko se mi nelíbí a nikdy se mi líbit nebude, ale dobře, dobře, když to takhle chceš. Jakmile se opět ocitli v kabině pick-upu, Peter byl už úplně sám sebou.

Andersonová ale ne.

Ruce se jí třásly tak silně, že dokázala strčit klíček do zapalování a otočit jím až na třetí pokus. Potom sešlápla spojku, a motor zhasl. Chevrolet sebou mohutně trhl, až se Peter svalil ze sedadla na podlahu. Věnoval své paničce vyčítavý psí pohled (ačkoliv vyčítavé pohledy umějí nasazovat všichni psi, zdá se, že jen bíglové přivedli tento útrpný výraz k dokonalosti). Kde říkáš, žes přišla k tomu řidičáku, Bobbi? jako by se jí ptal oním pohledem. Koupilas ho v obchoďáku? Potom si opět vylezl nahoru. Andersonové dělalo potíže uvěřit, že před pouhými pěti minutami ještě vrčel a cenil zuby jako vzteklý pes, s nímž zatím nikdy neměla tu čest, podle všeho odhodlaný zakousnout všechno, co se pohne, a ten výraz, ten… Ale její mysl tu myšlenku zahnala dřív, než se mohla rozvinout.

Opět nastartovala a vyjela z parkoviště. Když míjela boční stranu budovy – na úhledné ceduli stálo VETERINÁRNÍ KLINIKA AUGUSTA –, stáhla okénko. Bylo slyšet jen pár štěknutí a ňafnutí. Nic, co by se vymykalo normálu.

Přestalo to.

A to není všechno, co přestalo, pomyslela si. Třebaže si nemohla být úplně jistá, měla za to, že skončila i její menstruace. Jestli ano, tak Pán Bůh s námi a zlé pryč.

Pokud to tak mohla říct.

5Na skleničku, kterou si slíbila, Bobbi nechtěla – nebo nedokázala – počkat až na doma. Těsně za cedulí označující konec Augusty stála tančírna s motorestem, kouzelně pojmenovaná Velký ztracený víkend (Naše specialita: mega žebírka; tento pátek a sobotu taky Kočičky z Nashvillu!!).

Zaparkovala mezi starým stejšnem a traktorem John Deere se špinavými bránami se zaklopenými čepelemi. O kus dál stál velký buick s přívěsem pro koně. Od toho se schválně držela co nejdál.

„Zůstaň tady,“ přikázala Peterovi schoulenému na sedadle. Bígl na ni upřel pohled, kterým jako by chtěl říct: Proč bych s tebou někam chodil? Abys mě mohla dál škrtit tím pitomým vodítkem?

Ve Velkém ztraceném víkendu bylo ve středu odpoledne ponuro a skoro pusto, taneční parket připomínal slabě se třpytící sluj. Podnik páchl zvětralým pivem. Barman, který zároveň fungoval jako číšník, se k Andersonové přišoural se slovy: „Zdravím, krásná paní. Dnes máme bezva chili. A taky –“

„Chtěla bych Cutty Sark,“ přerušila ho. „Dvojitýho panáka. Vodu zvlášť.“

„To vždycky pijete jako chlap?“

„Obvykle ze sklínky,“ odpověděla hláškou, která nedávala vůbec žádný smysl, ale cítila se nesmírně unavená… a vyšťavená do morku kostí. Šla se na toaletu zbavit vložky a preventivně si do kalhotek dala jednu z těch mini, co nosila v kabelce… Ale opravdu jen preventivně, což byla úleva. Zdálo se, že na měsíc má od rudého přívalu pokoj.

Vrátila se na stoličku v lepším rozpoložení, než v jakém odcházela, a ještě líp se cítila, když do sebe hodila polovinu pití.

„Hele, nechtěl jsem se vás nijak dotknout,“ řekl barman. „Na člověka tu odpoledne padá splín. Když sem někdo zavítá, hned se mi rozváže jazyk.“

„Za to si můžu sama,“ podotkla. „Dneska mám den blbec.“

Dopila a povzdechla si.

„Chcete ještě jednu, slečno?“

Myslím, že ta „krásná paní“ byla lepší, pomyslela si Andersonová a zavrtěla hlavou. „Dám si, ale sklenici mlíka. Jinak budu mít celý odpoledne překyselenej žaludek.“

Barman jí přinesl mléko. Usrkávala a přemýšlela o tom, co se událo u veterináře. Odpověď byla rychlá a jednoduchá: neměla tušení.

Ale povím ti, co se stalo, když jsi ho tam přivedla, řekla si. Vůbec nic.

Toho se v duchu chytila. Když Petera přivedla, čekárna byla skoro stejně plná, jako když ho pak vlekla ven, jen se v ní neodehrával tak nepříčetný výjev. Ticho tam nebylo – zvířata různých druhů a ras, z nichž spousta patří mezi dávné a instinktivní nepřátele, nevytváří při setkání na jednom místě knihovnickou atmosféru –, ale bylo to normální. Teď, s alkoholem rozlévajícím se jí tělem, si vzpomněla, jak muž v montérkách přišel s tím boxerem. Boxer upřel na Petera pohled. Peter mu ho vlídně opětoval. Nic zásadního.

Tak co?

Tak dopij mlíko, jeď domů a zapomeň na to.

Jasně. A co ta věc v lese? Mám zapomenout i na ni?

Místo odpovědi se ozval hlas jejího dědečka. Mimochodem, Bobbi, co ta věc dělá tobě? Přemýšlela jsi o tom?

Nepřemýšlela.

Teď, když si to uvědomila, měla chuť objednat si dalšího panáka… Ale po další sklence, a nemusela být ani dvojitá, by byla opilá, a opravdu chce sedět brzy odpoledne v téhle obrovské stodole, o samotě se opíjet a čekat, až kolem ní začne kroužit nevyhnutelný někdo (možná sám barman) a zeptá se, co vedle tak hezké dívky dělá takhle volné místo?

Nechala na pultu pětidolarovku a barman jí kývl. Cestou ven uviděla telefonní automat. Seznam byl špinavý a páchl rozlitou whiskou, ale alespoň u něj stále byl. Vhodila do přístroje dvacet centů, sevřela sluchátko mezi ramenem a uchem a přitom ve Zlatých stránkách listovala od písmene V. Potom zavolala na Etheridgeovu kliniku. Paní Aldenová už zněla naprosto vyrovnaně. V pozadí byl slyšet štěkot jednoho psa. Jediného psa.

„Nechci, abyste si mysleli, že jsem vás okradla,“ řekla, „a taky vám zítra pošlu poštou vaše vodítko.“

„Nic se neděje, slečno Andersonová,“ řekla sestra. „Po těch letech, co k nám jezdíte, si zrovna u vás s neuhrazenými zákroky hlavu dělat nebudeme. A pokud jde o vodítka, těch tu máme plnou skříň.“

„Přišlo mi, že tam chvíli byla pěkná mela.“

„To mi povídejte! Pro paní Perkinsovou jsme museli zavolat sanitku. Podle mě to nebylo nic hrozného – potřebovala to samozřejmě zašít, ale spousta lidí, co potřebuje šití, se k lékaři dostane po svých.“ Potom trochu ztlumila hlas a podělila se s Bobbi o důvěrnou informaci, s níž by se muži nejspíš nesvěřila. „Díkybohu, že ji pokousal její vlastní pes. Je to ženská, která začne hrozit soudem, jenom když se na ni křivě podíváte.“

„Napadá vás, co ten poprask mohlo způsobit?“

„Ne – netuší to ani doktor Etheridge. Možná horko po těch deštích. Pan doktor říká, že o něčem takovém jednou slyšel na konferenci. Jedna kalifornská veterinářka tam tvrdila, že všechna zvířata na její klinice tam těsně před posledním velkým zemětřesením začala ‚jančit‘.“

„Vážně?“

„A v Maine bylo zemětřesení loni,“ dodala paní Aldenová. „Doufám, že nás nečeká další. Ta jaderná elektrárna ve Wiscassetu je na můj vkus příliš blízko.“

Na to se zeptej Garda, pomyslela si Bobbi. Ještě jednou poděkovala a zavěsila.

Vrátila se k pick-upu. Peter spal. Když nasedla, otevřel oči, pak je zase zavřel. Čenich měl položený na tlapách. Šedá barva na čumáku mu opět začínala blednout. Nebylo o tom pochyb; nebylo o tom sebemenších pochyb.

A mimochodem, Bobbi, co ta věc dělá tobě?

Mlč, dědo.

Jela domů. Když se posilnila druhou whiskou – tentokrát slabou –, odešla do koupelny a postavila se k zrcadlu. Napřed si prohlédla obličej, potom si prsty projížděla vlasy, zvedala prameny a nechávala je klesnout.

Šediny z nich nevymizely – pokud byla schopna určit, byly tam všechny, které se jí prozatím objevily.

Nikdy by si nepomyslela, jak ráda uvidí vlastní šedé vlasy, ale teď ráda byla. Do jisté míry.

6V podvečer se na západě začala kupit tmavá mračna a po setmění se rozduněly hromy. Zdálo se, že se vrátí deště, alespoň na jednu noc. Věděla, že Petera tu noc dostane ze dveří jen kvůli nejnaléhavějšímu vyvenčení; odmalička ho všechny bouřky nepopsatelně děsily.

Sama seděla u okna v houpacím křesle, a kdyby s ní někdo byl, měla za to, že by působila dojmem, že čte, jenže ve skutečnosti pilně studovala; nevrle pročítala dizertační práci Pastevní válka a občanská válka. Byla suchá a nezáživná, ale Bobbi byla přesvědčená, že jí bude nesmírně k užitku, až se konečně dostane k nové knize…, což by mělo být už někdy brzy.

Při každém zahřmění se Peter o kousek posunul ke křeslu a Bobbi a skoro jako by se zahanbeně zazubil. Jasně, neublíží mi to, já vím, já vím, ale jenom se k tobě trošku přisunu, jo? A kdyby to prásklo fakt pořádně, vytlačím tě z toho zasranýho křesla, co říkáš? Nevadilo by ti to, že ne, Bobbi?

Bouřka se pozdržela až do deváté, ale tou dobou si Andersonová byla prakticky jistá, že bude stát za to – že se dočkají toho, čemu Havenští říkají „superslejvák“. Odešla do kuchyně, chvíli se hrabala v přístěnku, který plnil roli spíže, a na horní polici našla plynovou lucernu. Peter jí šel v patách s ohonem mezi nohama, se zahanbeným šklebem na tváři. Při cestě ven s lucernou v ruce o něj málem zakopla.

„Byl bys tak hodný, Petere?“

Mírně poodstoupil…, ale hned se jí opět přimkl ke kotníkům, když zahřmělo s takovou silou, že se v oknech zatřásly tabulky. Jakmile usedla do křesla, dům zalil modrobílý blesk a telefon zlehka změnil barvu. Zvedl se vichr a venku zaševelily a zavzdychaly stromy.

Peter seděl těsně u křesla a upíral na Bobbi prosebný pohled.

„Tak jo,“ řekla s povzdechem. „Pojď nahoru, ty trumbero.“

Nemusela ho prosit dvakrát. Skočil jí do klína a přední tlapou ji dost silně udeřil do rozkroku. Měla pocit, že vždycky ji bouchne buď tam, nebo do jednoho prsu, ačkoliv nijak nemířil – byla to prostě jedna ze záhad jejího života, jako třeba i to, že výtah vždycky zastavoval v každém patře, když měla nejvíc naspěch. Pokud proti tomu existovala obrana, Bobbi Andersonová ji teprve měla najít.

Oblohu rozčísl hrom. Peter se k ní přitiskl. Andersonové vnikla do nosu jeho vůně – Eau de Beagle.

„Proč mi prostě neskočíš do krku a definitivně se tak nezachráníš, Pete?“

Zazubil se svým zahanbeným úsměvem, jako by chtěl říct: Já vím, já vím, nerozmazávej to.

Vítr sílil. Světla začala poblikávat, což bylo jisté znamení, že Roberta Andersonová a Elektrárenská společnost centrálního Maine se měly zakrátko vlídně rozloučit… Přinejmenším tak do tří, do čtyř hodin ráno. Odložila dizertační práci a objala psa. Proti občasným letním bouřkám nebo zimním vánicím nic neměla. Líbila se jí jejich velká síla. Líbilo se jí, jak obrazový a zvukový projev téhle síly působí na zemi surovým a slepě pozitivním způsobem. V běsnění oněch bouří cítila neživý soucit. Vnímala, jak tahle bouře působí uvnitř jejího těla – jak se jí ježí chloupky na rukou a v zátylku a jak ji mimořádně blízký blesk takřka ochromuje energií.

Vzpomněla si na podivný rozhovor, který jednou vedla s Jimem Gardenerem. Gard měl v lebce ocelový plíšek, upomínku na lyžařskou nehodu, která ho v sedmnácti letech málem stála život. Řekl jí, že jednou, když vyměňoval žárovku, dostal pořádný zásah proudem, když bezděčně strčil ukazováček do objímky. Na tom nebylo nic nezvyklého; zvláštní na tom ale bylo, že celý další týden slyšel v hlavě hudbu, hlasatele a zpravodajské relace. Svěřil se Bobbi, že si nějakou dobu doopravdy myslel, že mu přeskočilo. Čtvrtého dne dokonce identifikoval jméno stanice, kterou takhle přijímal: byla to WZON, jedna ze tří bangorských rozhlasových stanic v pásmu AM. Zapsal si názvy tří po sobě jdoucích písniček a potom do stanice zavolal s dotazem, zda tyhle písničky opravdu hráli – a kromě nich i reklamu na Singovu Polynéskou restauraci, autosalon Village Subaru a Ptačí muzeum v Bar Harboru. Hráli.

Pátého dne, pokračoval, začal signál slábnout a o dva dny později už vymizel úplně.

„Mohl za to ten zatracenej plíšek, co mám v hlavě,“ vysvětloval jí a přitom si pěstí opatrně klepal do jizvy na levém spánku. „Nepochybuju o tom. Hromada lidí by se tomu určitě zasmála, ale já osobně jsem o tom naprosto přesvědčenej.“

Kdyby jí tuhle historku vyprávěl kdokoliv jiný, myslela by, že si z ní dělá dobrý den, ale Jim nežertoval – stačilo se mu podívat do očí a bylo jasné, že nežertuje.

Velké bouře měly velkou sílu.

Objevil se další modrý plochý záblesk, který nabídl letmý pohled na to, co po vzoru svých sousedů začala sama nazývat svým zádveřním dvorkem. Uviděla pick-up, jemuž na čelním skle přistály první kapky deště; krátkou nezpevněnou příjezdovou cestu; poštovní schránku se sklopenou vlaječkou, bezpečně zastrčenou u plechové stěny; svíjející se stromy. Hned vzápětí zarachotil hrom a Peter povyskočil a zakňučel. Pohasla světla. Ani se neobtěžovala se stmíváním, mihotáním nebo naznačováním; rázem a dokonale zhasla. Zhasla autoritativně.

Bobbi sáhla po svítilně – a vtom jí strnula ruka.

Na protější stěně zahlédla jakousi zelenou skvrnu, hned vpravo od příborníku strýce Franka. Skvrna povyskočila o pět centimetrů, pohnula se doleva, potom doprava. Bobbi se přízračnou silou déjà vu okamžitě vybavil nedávný sen. Opět pomyslela na svítilnu v Poeově povídce, ale tentokrát se s ní mísila ještě jedna vzpomínka: na Válku světů. Na tepelný paprsek nájezdníků z Marsu, který rozséval zelenou smrt po Hammersmithu.

Otočila se k Peterovi. Potom uslyšela, jak jí v krku jako zanesené panty zavrzaly šlachy. Věděla, co uvidí. Světlo vycházelo z Peterova oka. Levého oka. Zářilo strašidelným zeleným přísvitem Eliášova ohně, který se po klidném, dusném dnu vznáší nad bažinou.

Ne… Nežhnulo mu oko, žhnul mu zákal…, nebo přinejmenším to, co z něj zbývalo. Od dopoledne na veterinární klinice se ještě znatelněji zmenšil. Levou stranu Peterovy tváře ozařovalo křiklavé zelené světlo, takže vypadal jako nějaká komiksová obluda.

Bobbiným prvním impulzem bylo od Petera prchnout, vyskočit z křesla a vyrazit na útěk…

… Ale byl to přece pořád Peter. A už tak byl vyděšený k smrti. Kdyby ho opustila, zakoušel by obrovskou hrůzu.

Ve tmě třeskl hrom. Tentokrát nadskočili oba. Potom se v mohutném ševelivém přívalu spustil liják. Bobbi se ještě jednou ohlédla na stěnu na protější straně pokoje, na zelenou šmouhu, která na ní dále poskakovala a kličkovala. Připomínala jí časy, kdy bývala malá a na stěně vytvářela podobné efekty pohybem zápěstí a přísvitem, který se linul z jejích hodinek Timex.

A mimochodem, Bobbi, co ta věc dělá tobě?

Zapadlý zelený oheň v Peterově oku, který ho zbavoval zákalu. Který ho užíral. Podívala se ještě jednou a musela potlačit nutkání ucuknout, když jí pes olízl ruku.

Té noci Bobbi Andersonová skoro nespala.

4.

KOPÁNÍ POKRAČUJE

1Když se konečně probudila, bylo skoro deset hodin a v domě svítila většina světel – zdálo se, že Elektrárenská společnost centrálního Maine opět nahodila všechny jističe. Bobbi v ponožkách přecházela po domě, zhasínala a nakonec se zadívala z předního okna. Peter byl na verandě. Pustila ho dovnitř a pozorně si prohlédla jeho oko. Vzpomínala, jakou v noci zakoušela hrůzu, ale hrůza se v jasném světle tohoto letního dne přetavila ve fascinaci. Pomyslela si, že hrůzu by cítil každý, kdo by uviděl něco takového ve tmě, za výpadku elektřiny a za bouře běsnící na zemi i na nebi.

Proč tohle, sakra, neviděl Etheridge?

Ale na to byla snadná odpověď. Ciferníky potažené barvami s obsahem rádia září jak ve dne, tak v noci; za jasného denního světla však zář není vidět. Trochu ji překvapilo, že si zeleného přísvitu v Peterových očích nevšimla za předchozích nocí, ale dech jí to nevyráželo… Koneckonců jí trvalo pár dní, než si vůbec uvědomila, že se zákal zmenšuje. Ale přesto… Etheridge se díval zblízka, že? Etheridge si na Petera vzal dokonce i starý oftalmoskop a nahlížel mu jím do oka.

Souhlasil s ní, že se zákal zmenšuje…, ale o záři se nezmínil, zelené ani žádné jiné.

Třeba ji viděl, ale rozhodl se, že ji neuvidí. Tak jako když si všiml, že Peter vypadá mladší, ale došel k závěru, že to nezaregistroval. Protože to prostě vidět nechtěl.

Uvědomovala si, že svým způsobem nového veterináře zatraceně nemusí; domnívala se, že za to může fakt, že starého doktora měla hodně ráda a došla kdysi k pošetilému (byť patrně nevyhnutelnému) závěru, že Daggett bude k dispozici tak dlouho, jak bude ona s Peterem potřebovat. Byl to však hloupý důvod, aby cítila nevraživost k jeho náhradníkovi, a i když Etheridge nezaregistroval (nebo odmítl zaregistrovat) Peterův zjevný věkový zvrat, nic to neměnilo na skutečnosti, že se jevil jako naprosto kompetentní zvěrolékař.

A ten zeleně zářící zákal… Věřila, že něco takového by ignorovat nedokázal.

To ji dovedlo k závěru, že zákal v Peterově oku nebyl, a Etheridge ho tudíž vidět nemohl.

Přinejmenším ne okamžitě.

Stejně se ani nestrhl žádný velký povyk, když přišli na kliniku. Klid byl i během vyšetření. Začal, až když se chystali odejít.

Začalo Peterovi zářit oko až tehdy?

Nasypala Peterovi do misky granule, zůstala stát s levou rukou pod kohoutkem a čekala, až začne téct teplá voda, v níž by mu je rozmočila. Čekání se neustále prodlužovalo. Její ohřívač vody byl pomalý, těžkopádný a ukrutně zastaralý. Už ho chtěla nechat vyměnit – určitě to bude muset udělat, než přijde zima –, ale jediný instalatér v Havenu nebo v obcích severně či jižně od něj byl dosti nepříjemný chlap jménem Delbert Chiles, který se na ni vždycky díval stylem, jako by přesně věděl, jak by vypadala, kdyby na sobě neměla jediný kousek oblečení (nic moc, sdělovaly jeho oči, ale kdyby nebylo zbytí, myslím, že by to šlo), a vždycky chtěl vědět, jestli nepíše „nějakou novou knihu“. Chiles jí rád vykládal, že by sám byl zatraceně dobrý spisovatel, ale má příliš mnoho energie a „málo lepidla na sedáku kalhot, chápete?“. Naposledy mu byla nucena zavolat, když jí před dvěma lety v zimě ve třicetistupňových mrazech popraskaly trubky. Když dal rozvody do pořádku, zeptal se jí, jestli by si nechtěla jít někdy „trsnout“. Zdvořile odmítla a Chiles na ni mrkl s výrazem, který aspiroval na světáckou všeznalost a dosáhl takřka zasvěcené bezobsažnosti. „Má drahá, ani nevíte, o co přicházíte,“ řekl jí. Na rty se jí drala odpověď: Jsem přesvědčená, že vím, a proto jsem řekla, že ne, ale mlčela – i když se jí nezamlouval, věděla, že přijde doba, kdy jej bude opět potřebovat. Proč člověka ty vážně dobré hlášky ve skutečném životě napadají okamžitě jen tehdy, když se je neodváží použít?

S tím ohřívačem vody bys mohla něco udělat, Bobbi, promluvil jí v hlavě cizí hlas, hlas, který neuměla nikam zařadit. Cizí hlas v hlavě? Panebože, nemá zavolat policii? Vážně bys mohla, nevzdával se hlas. Stačilo by, abys –

Ale potom začala téct teplá voda – nebo spíš vlažná – a Bobbi na ohřívač zapomněla. Zamíchala granule, položila je na podlahu a dívala se, jak Peter jí. Poslední dny měl mnohem lepší apetýt.

Měla bych se mu podívat na zuby, pomyslela si. Možná by ses mohl vrátit ke gainesu. Každý ušetřený cent dobrý; nedá se říct, že by si americká čtenářská obec nějak halasně vyšlapávala cestu k tvým dveřím, holka. A –

A kdy přesně se strhl ten povyk na klinice?

Soustředěně se nad tím zamýšlela. Nedokázala to určit s úplnou jistotou, ale čím víc o tom uvažovala, tím víc jí připadalo, že to mohlo – ne najisto, ale mohlo – být hned poté, co doktor Etheridge skončil s vyšetřováním Peterova zákalu a odložil oftalmoskop.

Teď poslouchejte, Watsone, hlas Sherlocka Holmese se znenadání ozval s rychlou, takřka naléhavou kadencí Basila Rathbona. Žhne mu oko. Ne… Oko ne; žhne ten zákal. Ale Andersonová to nevidí, ačkoliv by měla. Etheridge to nevidí, ačkoliv by rozhodně měl. Mohli bychom tedy říci, že zvířata na veterinární klinice propadla neklidu, až když se Peterův zákal rozzářil…, až když, můžeme-li dále takhle teoretizovat, opět započalo hojení? Možná že zář je vidět, pouze když se s jejím spatřením nepojí žádné nebezpečí? Víte, Watsone, tato domněnka je stejně děsivá jako neodůvodněná. Protože by předpokládala existenci nějakého –

– nějakého druhu inteligence.

Bobbi se nelíbil tento směr uvažování, a pokusila se ho zastavit starou dobrou spolehlivou radou: Nech to plavat.

Tentokrát zafungovala.

Na chvíli.

2Bobbi chtěla jít ven a dál kopat.

Jejímu přednímu mozku se taková představa vůbec nezamlouvala.

Přední mozek si myslel, že je to blbost.

Nech to plavat, Bobbi. Je to nebezpečné.

Správně.

A mimochodem, co ta věc dělá tobě?

Nic, co by sama viděla. Ale vidět není ani to, co cigaretový kouř dělá s plícemi; proto lidé dál kouří. Bylo docela dobře možné, že se jí rozkládají játra, že se jí srdeční síně zanášejí cholesterolem nebo že přestala být plodná. Bylo docela dobře možné, že přímo v téhle chvíli její kostní dřeň zběsile produkuje zmutované bílé krvinky. Proč se spokojit s předčasnou menstruací, když bys mohla mít něco doopravdy zajímavého jako třeba leukémii, Bobbi?

Ale i přesto chtěla tu věc vykopat.

Tohle nutkání, jednoduché a primitivní, nemělo s předním mozkem nic společného. Vybublávalo z nějakého hlubšího místa. Vyznačovalo se všemi symptomy tělesné touhy – po soli, po kokainu, heroinu, cigaretách nebo kávě. Přední mozek přicházel s logikou; tahle její část přicházela s takřka nesrozumitelným imperativem: Vykopej ji, Bobbi, je to v pohodě, vykopej ji, vykopej ji, do prdele, co kdybys ještě chvíli pokračovala v kopání, víš přece, že chceš vědět, co je zač. Tak pokračuj v kopání, dokud neuvidíš, co to je, kopej, kopej, kopej –

S vynaložením vědomého úsilí byla schopna hlas vypnout, ale po čtvrthodině si uvědomovala, že mu opět naslouchá, jako nějakému delfskému orákulu.

Musíš někomu říct, cos našla.

Komu? Policii? Tak to ne. To v žádném případě. Nebo –

Nebo komu?

Byla na zahradě a zběsile plela… Závislačka bojující s abstinenčními příznaky.

– nějakému veřejnému činiteli, dodala její mysl.

Pravá část mozku přispěchala s Anniným sarkastickým smíchem, což od ní Bobbi prakticky očekávala… Ale smích neměl takovou sílu, jak se obávala. Jako spousta jiných lidí její generace ani Bobbi nepřikládala velkou váhu myšlence, že „si s tím poradí veřejní činitelé“. Nedůvěra ve způsob, jímž veřejní činitelé řeší potíže, v ní vyklíčila v Utice, když jí bylo třináct let. Seděla na pohovce v obývacím pokoji, Anne na jedné straně, matka na druhé. Jedla hamburger a dívala se, jak dallaská policie eskortuje Lee Harveyho Oswalda podzemním parkovištěm. Dallaských policistů tam byly spousty. Bylo jich ve skutečnosti tolik, že televizní hlasatel celému národu sdělil, že někdo Oswalda střelil předtím, než všichni tihle policisté – všichni tihle veřejní činitelé – podle všeho vůbec začali tušit, že se něco stalo, natožpak aby věděli, co to bylo.

Pokud byla schopna říct, dallaská policie odvedla při ochraně Johna F. Kennedyho a Lee Harveyho Oswalda tak dobrou práci, že dostala na starost i letní rasové nepokoje o dva roky později a potom i válku ve Vietnamu. Následovaly další úkoly: ropné embargo deset let po vraždě Kennedyho, jednání o propuštění amerických rukojmí na teheránském velvyslanectví, a když vyšlo najevo, že utěrkáři hlas rozumu a autority nehodlají poslouchat, Jimmy Carter nechal tyhle chudáky zachránit dallaskou policií – koneckonců se dalo zcela jistě předpokládat, že veřejní činitelé, kteří s tak chladnokrevnou rozvahou zvládli situaci na Kent State University, odvedou zdárně i úkol, jejž každý týden plní agenti ze seriálu Mission: Impossible. Ano, staré dobré dallaské policii v onom případu trošku nepřálo štěstí, ale globálně vzato, měla situaci pod kontrolou. Stačilo se podívat na to, jak zatraceně spořádaná byla situace ve světě v letech poté, co ten chlap ve vytahaném tričku, s vlasovým tonikem Vitalis na prořídlé hlavě a mastnotou ze smažených kuřat pod nehty prohnal kulku hlavou prezidentovi sedícímu na zadním sedadle lincolnu, který projížděl ulicí jednoho texaského provinčního města.

Řeknu to Jimu Gardenerovi. Až se vrátí. Gard už bude vědět, co by se mělo udělat. Přinejmenším přijde s nějakým nápadem.

Annin hlas dodal: Tak ty budeš žádat o radu úředně uznaného blázna. Paráda.

Není to žádný blázen. Jenom trochu podivín.

Jo, podivín, kterýho při poslední seabroocký demonstraci zatkli s nabitou pětačtyřicítkou v batohu. To jen abysme si rozuměly.

Anne, sklapni už.

Pokračovala v pletí. Plela celé dopoledne na horkém slunci, až jí tričko na zádech prosáklo potem. Klobouk, který si obvykle nasazovala na ochranu před sluncem, trůnil na hlavě loňského strašáka do zelí.

Po obědě si lehla, aby si chvíli zdřímla, ale usnout nedokázala. Všechno jí neustále vířilo v hlavě, a ten cizí hlas si stále nedával pokoj: Vykopej ji, Bobbi, je to v pohodě, vykopej ji –

Až nakonec vstala, popadla sochor, rýč a lopatu a vydala se do lesa. Na konci své louky se zarazila, svraštila čelo, a vrátila se pro krumpáč. Peter byl na verandě. Letmo k ní vzhlédl, ale jediným pohybem nenaznačil, že by chtěl jít s ní.

Ne že by ji to překvapovalo.

3Takže asi o dvacet minut později nad ní stanula, shlížela ze zalesněného svahu k příkopu, který začala hloubit v zemi, aby vysvobodila to, o čem byla nyní přesvědčena, že je pouze maličkou částí vesmírné lodi mimozemského původu. Šedý trup byl hmotný a hmatatelný jako hasák nebo šroubovák a popíral veškeré sny, opary a domněnky; byl tady. Hlína, kterou nakupila po obou stranách lodě, vlhká, černá a lesně tajuplná, nabyla tmavohnědého odstínu – byla stále mokrá po nočním lijáku.

Cestou po svahu Bobbi šlápla na něco, co zašustilo jako noviny. Noviny to nebyly; byl to mrtvý vrabec. O šest metrů dál našla mrtvou vránu s nožkama komicky vystrčenýma k nebi, jak je mívají mrtví ptáci v kreslených seriálech. Andersonová se zastavila, rozhlédla se a spatřila těla dalších tří ptáků – další vrány, sojky a tangary šarlatové. Nebyly na nich žádné stopy násilí. Byli prostě mrtví. A kolem žádného z těl nekroužily mouchy.

Došla k výkopu a upustila na svah nářadí. Příkop byl plný bahna. I tak do něj sestoupila, až jí začvachtaly boty. Sehnula se a uviděla hladký šedý kov, nořící se do země, a na jedné straně louži.

Co jsi zač?

Položila na kov ruku. Do pokožky jí vnikla vibrace, na okamžik měla pocit, jak jí prostupuje celým tělem. Potom ustala.

Andersonová se otočila a uchopila lopatu. Cítila její hladké dřevo, mírně prohřáté sluncem. Byla si neurčitě vědoma, že neslyší žádné zvuky lesa, ani jeden… Ptáci nezpívali, podrostem se co nejdál od pachu lidské bytosti neprodírala žádná zvířata. Palčivěji vnímala vůně: rašelinatou půdu, jehličí, kůru a mízu.

Nějaký hlas uvnitř jejího těla – hluboko ukrytý hlas, který nevycházel z pravé poloviny mozku, ale snad ze samého jádra mysli – ječel hrůzou.

Něco se děje, Bobbi, něco se děje PRÁVĚ V TÉHLE CHVÍLI. Vypadni odsud, mrtvý svišť, mrtví ptáci, Bobbi, prosím, prosím, PROSÍM –

Pevněji sevřela násadu lopaty a opět to uviděla tak, jak to nakreslila – šedou hranu něčeho gigantického, zabořeného v zemi.

Opět se vrátily měsíčky, ale to bylo v pořádku; do kalhotek si dala vložku ještě předtím, než vyšla ven plít. Maxivložku. A dalších šest měla v batohu, že? Nebo jich bylo víc než tucet?

Nevěděla to, a nezáleželo na tom. Znepokojilo ji, že vůbec netušila, že nějaká část její mysli předpokládala, že tady skončí – vzdor všem bláhovým představám o svobodné vůli, kterým se mohl oddávat zbytek jejího vědomí. Ale ještě předtím ji prostoupil jakýsi zářivý klid a mír. Mrtví živočichové… Menstruace, která končí a opět začíná… Příchod s plnou výbavou i poté, co se ujistila, že ještě nedošla k žádnému závěru… Tohle byly drobnosti, menší než malé podružnosti, samé pitomosti. Prostě bude jen chvíli kopat, pokusí se tenhle krám vydolovat, zjistí, zda nenarazí na něco jiného než jen hladký kov. Protože všechno –

„Všechno je v pořádku,“ pronesla Bobbi Andersonová v nepřirozeném tichu, a pak se pustila do kopání.

5.

GARDENER PADÁ

1Zatímco Bobbi Andersonová kružítkem opisovala gigantický obrys a myslela nemyslitelné mozkem vyčerpaným víc, než tušila, Jim Gardener vykonával jedinou činnost, které byl v téhle době patrně schopný. Tentokrát to dělal v Bostonu. Básnické čtení 25. června se odehrálo na Bostonské univerzitě. To proběhlo hladce. Dvacátého šestého měl den volna. A to byl také den, kdy klopýtl – jenže slovo „klopýtl“ bohužel nevystihovalo situaci úplně přesně. Nebyla to žádná banalita, jako když se vám zachytí noha pod kořenem při procházce v lese. On spadl, absolvoval dlouhý, drtivý držkopád, jako by letěl z dlouhého schodiště. Schodiště? Sakra, on skoro spadl z povrchu zemského.

Pád započal v jeho hotelovém pokoji a skončil u vlnolamu na Arcadia Beach, ve státu New Hampshire, o osm dnů později.

Bobbi chtěla kopat (ačkoliv od kopání ji alespoň dočasně odváděly podivnosti, které souvisely se zákalem oka jejího věrného bígla); Gard se probudil ráno šestadvacátého a chtěl pít.

Věděl, že neexistuje něco jako „částečně zvládnutý alkoholismus“. Člověk buď pil, nebo nepil. On teď nepil, což bylo dobře, jenže ono vždycky docházelo na dlouhá období, kdy na chlast ani nepomyslel. Někdy to byly i měsíce. Jednou za čas se dostavil na terapeutické sezení (pokud uběhly dva týdny, kdy se nezúčastnil ani jednoho setkání Anonymních alkoholiků, cítil se celý nesvůj – podobně, jak se cítil, když rozsypal sůl a pak si špetku nehodil přes rameno), postavil se a řekl: „Ahoj, jmenuju se Jim a jsem alkoholik.“ Ale když necítil neodolatelnou potřebu, připadalo mu, že to ani není pravda. Během těchto období nezůstával úplně na suchu; mohl pít a pil – pil, ale nechlastal. Dva koktejly kolem páté, když se setkal s dalšími vyučujícími na katedře nebo s nimi šel na večeři. Jen tohle a nic víc. Nebo zavolal Bobbi Andersonové, jestli by si nechtěla zajít na pár vychlazených piv, a to bylo také v pohodě. Žádný stres.

Potom však přicházelo ráno, jako bylo to dnešní, kdy se probudil a zatoužil po veškerém alkoholu, co ho na světě je. Vnímal to jako opravdovou žízeň, něco fyzického – vybavoval si kreslené seriály, kterými do Saturday Evening Postu přispíval Virgil Partch a na nichž se vždycky plazil po poušti nějaký zbídačený starý zlatokop s vyplazeným jazykem a hledal, kde by se mohl napít.

Když ho tahle touha přepadla, nezbývalo mu než se s ní pustit do křížku – nepřipustit si ji k tělu, pokusit se jí nepodlehnout. Někdy bývalo lepší, když se v těchhle stavech vyskytoval na místech, jako je Boston, protože mohl chodit na sezení každý večer – když bylo třeba, i každé čtyři hodiny. Po třech čtyřech dnech nutkání odeznívalo.

Obvykle.

Myslel si, že to přečká. Bude sedět na pokoji a sledovat na kabelovce filmy, jež pak naúčtuje pokojové službě. Osm let od rozvodu a rozluky s univerzitou působil jako básník na plný úvazek, což znamenalo, že se naučil žít ve zvláštní společenské vrstvě, kde jsou barterové obchody obvykle důležitější než peníze.

Měnil básně za jídlo: při jedné příležitosti směnil sonet napsaný k narozeninám ženy jednoho farmáře za tři nákupní tašky raných brambor. „Ale běda, jestli se to nebude rýmovat,“ varoval ho farmář a upřel na něj ledový pohled. „Opravdový básně se rýmujou.“

Gardener, kterému nebylo třeba dvakrát napovídat (zvlášť když šlo o jeho žaludek), složil sonet tak prošpikovaný bujarými, silnými rýmy, že po přečtení druhého konceptu propadal salvám smíchu. Zavolal Bobbi, báseň jí přečetl, a oba se z ní mohli pominout. Nahlas zněla ještě líp. Nahlas zněla jako milostný dopis od nějakého komika. Bobbi mu ani nemusela připomínat, že i tak jde o poctivé dílo, sice hřmotné, ale nijak povýšené.

Jindy jedno malonákladové nakladatelství ve West Minotu souhlasilo, že mu vydá sbírku básní (to bylo počátkem roku 1983 a byla to ve skutečnosti poslední knížka básní, která Gardenerovi vyšla), a jako zálohu mu nabídlo skoro dva kubíky dřeva. Gardener je vzal.

„Měls je natáhnout spíš o tři sáhy,“ řekla mu toho večera Bobbi, když seděli před jejími kamny, s nohama na ochranné mřížce, a pokuřovali, zatímco vítr s jekotem hnal přes pole a mezi stromy přívaly nového sněhu. „Jsou to dobré básně. A taky jich je pěkná řádka.“

„Já vím,“ odpověděl Gardener, „ale byla mi zima. Dva kubíky mi vydrží až do jara.“ Potutelně na ni mrkl. „Kromě toho ten chlap je z Connecticutu. Myslím, že ani nevěděl, že většina je jasan.“

Bobbi spustila nohy na podlahu a zadívala se na něj. „To si děláš srandu?“

„Ne.“

Začala se hihňat a on ji pořádně políbil a později si ji odvedl do postele a spali těsně vedle sebe jako dvě lžíce. Vzpomněl si, že se v jednu chvíli probudil, zaposlouchal se do větru, představil si všechnu tu tmu a zběsilý chlad venku a všechno to teplo v jejich posteli a je dva obklopené mírumilovným horkem pod dvěma prošívanými dekami a přál si, aby to takhle zůstalo navždy – jenže tak nikdy nic nezůstávalo. Byl vychovaný ve víře, že Bůh je láska, ale člověk se pak musel zamýšlet, jak láskyplný Bůh je, když stvořil muže a ženy natolik chytré, aby přistáli na Měsíci, ale natolik hloupé, aby se museli pořád dokola učit, že neexistuje nic jako navždy.

Dalšího dne mu Bobbi opět nabídla peníze a Gardener je opět odmítl. Rozhodně se nedalo říct, že je za vodou, ale nějak si vystačil. A neubránil se slabému záblesku vzteku, jejž pocítil i navzdory jejímu věcnému tónu. „Copak nevíš, kdo má dostávat peníze po noci strávené v posteli?“ zeptal se.

Bobbi vystrčila bradu. „To chceš říct, že jsem kurva?“

Usmál se. „Potřebuješ pasáka? Prý se v tom točí hezký prachy.“

„Chceš se nasnídat, Garde? Nebo mě chceš vytočit?“

„Co takhle obojí?“

„Ne,“ řekla a on si všiml, že je doopravdy naštvaná – panebože, když viděl něco takového, uměl na to reagovat stále hůř, a to to bývalo tak snadné. Objal ji. Vždyť jsem si dělal jenom legraci, copak to neviděla? pomyslel si. Vždycky přece dokázala poznat, kdy to nemyslím vážně. Ale ona samozřejmě nepoznala, že si dělá legraci, protože si ji nedělal. Kdyby se nechal přesvědčit o opaku, jediný, z koho by se tu utahovalo, by byl on sám. A pokusil se jí ublížit, protože ho uvedla do rozpaků. A hloupá nebyla její nabídka; hloupé byly jeho rozpaky. Život, jaký vedl, si víceméně sám vybral, ne?

A on nechtěl Bobbi ublížit, nechtěl ji odehnat. V posteli to bylo fajn, ale postel nebyla ta doopravdy důležitá část. Ta doopravdy důležitá část byl fakt, že Bobbi Andersonová je kamarádka, a jak se zdálo, jemu se poslední dobou dělo něco příšerného. Jak se zdálo, velice rychle přicházel o přátele. To mu vskutku nahánělo hrůzu.

Přicházíš o přátele? Nebo je odháníš? Jak je to, Garde?

Když ji objal, zpočátku měl pocit, jako by objímal žehlicí prkno, a bál se, že se Bobbi pokusí odtáhnout a on se dopustí chyby, když se ji bude snažit dál držet, ale nakonec zjihla.

„Chci snídani,“ řekl. „A taky chci říct, že mě to mrzí.“

„Nic se neděje,“ odpověděla a otočila se dřív, než stačil zahlédnout její tvář – ale v hlase jí zaznívala ona říznost, která znamenala, že buď pláče, nebo má na krajíčku. „Pořád zapomínám, že lidem z Nové Anglie se nesluší nabízet peníze.“

On tedy nevěděl, jestli se to nesluší, ale od Bobbi by si peníze nevzal. Nikdy se to nestalo a nikdy nestane.

Novoanglický básnický karavan ale bylo něco úplně jiného.

Tohle chyť za pačesy, synku, jak by řekl Ron Cummings, který potřeboval peníze asi tak, jak papež potřeboval nový klobouk. Tahle zatracená šance je moc pomalá, aby utekla, a moc vypasená, aby sis ji mohl dovolit ignorovat.

Novoanglický básnický karavan platil hotově. Tvrdé peníze za poezii – dvě stě dolarů předem a dvě stě dolarů na konci turné. Hotové zhmotnělé slovo, dalo by se říct.

Zbytek byl OTEVŘENÝ ÚČET.

Když je člověk na turné, využije každé příležitosti. Objednává si jídlo na pokoj, nechává si stříhat vlasy v hotelovém holičství, pokud je k dispozici, cestuje i s druhým párem bot (pokud je má) a někdy je dá večer za dveře místo bot, ve kterých chodí, aby měl vyleštěné i je.

Pak jsou tu filmy na pokoji, filmy, jež nemá šanci vidět v kině, protože kina zarputile vyžadují peníze prakticky za totéž, co básníci, i ti velice dobří, mají z nějakého důvodu poskytovat zadarmo nebo skoro zadarmo – například tři pytlíky erteplí = jeden (1) sonet. Za filmy se samozřejmě měla platit určitá taxa, ale co má být? Ani je nebylo třeba dávat na OTEVŘENÝ ÚČET; dělal to automaticky nějaký počítač, a Gardener na tohle téma mohl říct pouze: Bůh žehnej OTEVŘENÉMU ÚČTU, a už je, kurva, pusťte! Díval se na všechno, od Emmanuely v New Yorku (přičemž pasáž, kde dívka pod stolem v restauraci Windows on the World bičuje mužova pejska, shledával kromobyčejně uměleckou a povznášející; rozhodně tedy povznášela jednu část jeho těla) po Indiana Jonese a Chrám zkázy a animovanou Duhovou Britu a zloděje hvězd.

A právě tohle udělám i teď, pomyslel si, zatímco si mnul hrdlo a oddával se myšlenkám na chuť dobré, uleželé whisky. PŘESNĚ tohle teď udělám. Budu tu sedět a ještě jednou se na všechny ty filmy podívám, dokonce i na Duhovou Britu. A k obědu si objednám tři cheeseburgery se slaninou a jeden sním zastudena ve tři hodiny. Nebo možná Duhovou Britu vynechám a zdřímnu si. Dnes večer určitě zůstanu na pokoji. Půjdu brzy spát. A přečkám to.

Bobbi Andersonová zakopla o osmicentimetrový kovový plát trčící ze země.

Jim Gardener zakopl o Rona Cummingse.

Rozdílné příčiny, stejný výsledek.

Kvůli chybějícímu hřebíku.

Ron přišel na návštěvu zhruba ve stejné době, kdy se o nějakých tři sta čtyřicet kilometrů dál Andersonová s Peterem konečně vraceli domů ze své ne tak úplně normální výpravy k veterináři. Cummings navrhl, aby zašli do hotelového baru a dali si skleničku, nebo deset.

„Anebo,“ pokračoval Ron rozjařeně, „bysme mohli předehru vynechat a ožrat se na sračky.“

Kdyby to řekl delikátněji, Gard mohl být v pořádku. Místo toho se ocitl v baru s Ronem Cummingsem, obracel do sebe Jacka Danielse a opakoval si starou dobrou výmluvu, že kdyby opravdu chtěl, tak to zabrzdí.

Ron Cummings byl dobrý, seriózní básník, kterému se náhodou peníze prakticky sypaly z prdele… Často to lidem říkal. „Jsem sám svůj Medicejský, peníze se mi prakticky sypou z prdele.“ Jeho rodina přibližně devět set let obchodovala s textilem a patřila jí většina jižního New Hampshire. Příbuzní si mysleli, že Ron je blázen, ale jelikož byl druhorozený syn a jelikož prvorozený syn nebyl blázen (tzn. projevoval zájem o textil), nechali Rona dělat, co se mu líbí, což bylo psaní básní, předčítání básní a takřka neustálé popíjení. Byl to útlý mladík se souchotinářským obličejem. Gardener ho nikdy neviděl jíst něco jiného než pikantní arašídy a křupky ve tvaru rybiček. K pochybnému dobru mu mohlo být připsáno, že neměl sebemenší ponětí o Gardenerově problému s pitím… nebo o tom, že jednou v opilosti málem zabil vlastní ženu.

„Dobře,“ souhlasil Jim. „Jsem pro. Jdem se ožrat.“

Po několika sklenkách v hotelovém baru Ron navrhl, že by si dvojka tak chytrých maníků mohla najít místo se zábavou trošku podmanivější, než je bezpohlavní hudba, která se snášela ze stropních reproduktorů. „Myslím, že moje srdce to unese,“ řekl Ron. „Nejsem si tedy jistý, ale –“

„– Bůh nenávidí zbabělce,“ dokončil Gardener.

Ron se zachechtal, poplácal ho po zádech a požádal o OTEVŘENÝ ÚČET. Podepsal ho, podpis zakončil kudrlinkou a z peněženky dodal štědré spropitné. „Jdem to rozbalit, příteli.“ A vyrazili do ulic.

Podvečerní slunce zasáhlo Gardenerovy oči jako skleněná kopí a najednou ho napadlo, že by to mohl být hodně špatný nápad.

„Poslouchej, Rone,“ řekl. „Myslím, že možná prostě –“

Cummings ho poplácal po rameni, původně bledé skráně se mu zarděly, původně vodnaté oči se mu rozpálily (teď připomínal Žabáka z Žabího hrádku poté, co si koupil nové auto) a začal se Gardenerovi vemlouvat: „Neser mě, Jime. Leží před námi Boston, tak různorodý a nový, a třpytí se jak čerstvý ejakulát po prvním jinošském erotickém snu –“

Gardener bezmocně vyprskl smíchy.

„To už se tomu Gardenerovi, kterého všichni tak dobře známe a kterého milujeme, podobá víc,“ pronesl Ron a sám se rozesmál.

„Bůh nenávidí zbabělce,“ dodal Gard. „Chytni drožku, Ronnie.“

A tehdy to spatřil: trychtýř na obloze. Velký, černý, blížící se trychtýř. Brzy se měl dotknout země a odnést ho pryč.

Ale ne do země Oz.

U chodníku zastavilo taxi. Nastoupili. Řidič se jich zeptal, kam chtějí jet.

„Do země Oz,“ zamumlal Gardener.

Ron se zachechtal. „Chce říct, že někam, kde se rychle pije a ještě rychleji tančí. Myslíte, že byste dokázal něco vykoumat?“

„No, myslím, že ano,“ odpověděl řidič a vyrazil na cestu.

Gardener objal Rona kolem ramen a zavolal: „A divočina může začít!“

„Na to si připiju,“ přitakal Ron.

2Následujícího rána se Gardener probudil ve vaně plné studené vody, zcela oblečený. Jeho nejlepší svršky – které měl bohužel na sobě, když s Ronem Cummingsem předešlého dne zvedli kotvy – mu pomalu srůstaly s pokožkou. Zadíval se na své prsty a všiml si, jak jsou bílé a svraštělé. Rybí prsty. Podle všeho tu už nějakou dobu ležel. Když do vany lezl, voda možná byla horká. Nepamatoval si to.

Otevřel odtok. Na záchodovém sedátku uviděl láhev bourbonu. Byla z poloviny plná, povrch skla zamžený jakýmisi šmouhami. Zvedl ji. Šmouhy neurčitě voněly po smaženém kuřeti. Gardenera ale víc zaujala vůně, která se linula zevnitř láhve. Nedělej to, pomyslel si, ale hrdlo mu kleplo o zuby dřív, než se myšlenka stačila plně zformovat. Napil se. Opět pozbyl vědomí.

Když se vzpamatoval, stál nahý ve své ložnici s telefonem u ucha a matným dojmem, že právě vytočil nějaké číslo. Čí číslo? Neměl ponětí, dokud se neozval Cummings. Cummings zněl ještě hůř, než se Gardener cítil. Gardener by odpřísáhl, že to není možné.

„Jak hrozný to bylo?“ uslyšel se Gardener. Když byl v sevření cyklonu, bylo tomu tak vždycky; i když byl při smyslech, připadalo mu, že všechno má šedou zrnitou texturu novinové fotografie, a nikdy neměl pocit, že by byl uvnitř sám sebe. Většinu času se mu zdálo, jako by se vznášel nad svou hlavou jako stříbřitý dětský balonek. „V jaký jsme kaši?“

„Kaši?“ zopakoval Cummings a potom zmlkl. Gardener si přinejmenším myslel, že přemýšlí. Doufal, že přemýšlí. Nebo se možná té představy děsil. Čekal, cítil, jak má ledové ruce. „V žádný kaši,“ pronesl Cummings nakonec a Gard se trochu uvolnil. „Až na moji hlavu. Tu mám na kaši, na šrot. Pane-bože!“

„Seš si jistej? Nic? Nic se nestalo?“

Myslel na Noru.

Střelils po svý ženě, jo? ozval se mu znenadání v hlavě cizí hlas – hlas policisty s komiksem. To se ti, kurva, povedlo.

„Nóóó…,“ protahoval Cummings zamyšleně, a pak se zarazil.

Gardener opět pevně sevřel sluchátko.

„No co?“ Světla v pokoji najednou zářila až příliš ostře. Jako slunce, když včera vpodvečer vyšli z hotelu.

Něco jsi provedl. Měls další zasraný okno a provedls další pitomost. Nebo šílenost. Nebo příšernost. Kdy ti dojde, že to máš nechat být? Anebo dojde ti to někdy?

„Jsem v pohodě.“