Proč máma pije

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Gill Sims

Proč máma pije – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro D

Září

Úterý 8. září

Opět první školní den. Letos se budu stoprocentně chovat jako dokonalá matka školních dětí. To hravě zvládnu. Takhle budou vypadat moje všední dny:

6.00: Vstanu, dám si sprchu, obléknu si stylový a elegantní ohoz ze svého dokonale promyšleného minimalistického šatníku, který jsem si včera večer připravila, a potom se jemně, ale rafinovaně nalíčím – jak radí Pinterest – a zakončím to šmrncovními tekutými očními linkami. Usuším si vlasy a pak je naaranžuju do jednoduchého drdolu – opět podle diktátu Pinterestu –, abych vypadala stylově a zároveň klasicky, jak je to teď po celém světě módní – a dám do toho i kousek své osobnosti. A když už vypadám dokonale, vysmýčím náš dům, abychom se mohli na konci dne vrátit do klidného a útulného prostředí.

7.00: Vzbudím svá milovaná robátka a připravím jim zdravou domácí snídani. S radostí souhlasím, když se nabídnou, že mi pomůžou udělat palačinky, vafle či míchaná vajíčka. S úsměvem láskyplně sleduju jejich nadšené obličejíky plné soustředění, zatímco spolu vytváří lahodné směsi, a mezitím stihnu ještě do pomalého hrnce vrazit nějakou tu mňamku k večeři.

7.45: Pošlu své rozkošné dětičky, aby se umyly a oblékly, což bude samozřejmě jednoduchá a rychlá věc, neboť jsem jim uniformy nachystala už včera večer.

Mezitím co se budou oblékat, můžu rychle nacpat nádobí od snídaně do myčky a potom vyndat z lednice krabičky s přihrádkami s nutričně bohatou svačinkou – chleby ve tvaru zábavných postaviček a rozmanité druhy čerstvého ovoce nakrájeného na prapodivné kousky.

8.00: Učešu Jane a upletu jí francouzské copánky nebo něco podobného. Hřebenem přejedu vlasy i Peterovi a pak budu mít deset minut na to, abych jim přečetla nějaký roztomilý příběh. Nakonec ještě udělám rychlý pětiminutový úklid a můžeme se obouvat a oblékat kabáty.

8.25: Odcházíme pěšky do školy a cestou zpíváme optimistické písničky. Zajdeme si oklikou přes park, aby se mohl pes proběhnout. Pozoruju své andílky, jak se spolu kutálí v padajícím listí a skotačí s naším rozkošným pejskem. Hrdě si mnu ruce nad tím, že čerstvý vzduch a pohyb před vyučováním určitě stimulují jejich mladé mozečky, a oni teď budou schopni vstřebávat informace jako houby.

8.50: Pomuchlám a zlíbám své krásné dětičky, láskyplně jim zamávám a pošlu je na hřiště. Potom rychle odkráčím se psem domů. Jakmile se pejsek usadí v košíku, kde v klidu počká na psí pečovatelku, která ho v poledne přijde vyvenčit, naskočím do svého čerstvě vypulírovaného auta a odjedu do práce.

15.15: Vyzvednu své roztomilé dětičky ze školy. Na hřišti příjemně poklábosím o neškodných a neutrálních tématech s jinými matkami.

15.30: Předložím dětem výživnou svačinku – možná domácí obilninovou směs s rozinkami a ořechy. Během jídla oběma dětem prohlédnu školní tašky, pečlivě si přečtu všechny vzkazy a poznamenám si všechny akce/výlety/požadavky. Možná pořídím oběma dětem barevné desky, do kterých si budou tyto vzkazy dávat, aby se daly snadno najít, kdykoli to bude potřeba. Zkontroluju žákovskou a vypracuju rozumný plán, jak jednotlivé úkoly každý večer zvládnout.

15.45: Pošlu děti, aby se převlékly na odpolední kroužky povinné pro děti středních vrstev.

16.00: Odvedu děti do hudebky nebo na plavání/tenis/tanec/džiu-džitsu, jak se sluší a patří. Pokud má kroužek jenom jedno dítě, trávím čas sbližováním s druhým dítětem a probírám s ním jeho den, naděje, sny, ambice. Pokud mají kroužek obě děti, otevřu si pracovní e-maily jako správná efektivně fungující pracující žena jednadvacátého století.

17.00: Dohlédnu na to, aby děti napsaly domácí úkoly vybrané z pečlivě naplánovaného rozvrhu.

17.30: Podávám voňavou a chutnou domácí večeři připravenou snadno a lehce v pomalém hrnci. Na chvilinku zažívám samolibý pocit, jaká jsem to znamenitá matka, a je mi líto všech, kterým se nedostává mých pronikavých organizačních schopností a nepřekonatelných mateřských instinktů.

18.00: Dohlížím na to, aby děti cvičily na klavír, a přezkouším je z pravopisu a násobilky.

18.45: Dovolím jim půlhodinku u televizní obrazovky.

19.15: Koupání.

19.45: Jdeme do postele. Čteme další kapitolu z naučné knihy, kterou si děti samy vybraly.

20.00: Za svůj plodný den se odměním šálkem dobrého zeleného čaje.

Tento rok nebudeme rozhodně žádným způsobem opakovat to, co se dělo vloni, kdy dny až příliš často vypadaly takhle:

5.00: Probudí mě dusot dítěte běžícího ze schodů. Odvrávorám za ním a našeho malého objevím zabořeného v gauči a přilepeného na iPadu. Zavrčím na toho obludného spratka, aby se krucinál okamžitě vrátil do postele. Odvleču se do postele sama a vztek ve mně kypí. Nakonec se mi chvilku předtím, než zazvoní budík, podaří znovu usnout.

6.00: Zamáčknu budík.

6.10: Ještě jednou ho zamáčknu.

7.10: S hrůzou se probudím. Skočím do sprchy. Hodím na sebe první oblečení, které mi přijde pod ruku. Málem dostanu infarkt, protože mi tak nakynul zadek, že nenatáhnu kalhotky ani přes kolena. Dojde mi, že jak jsem spěchala, abych se oblékla, tak jsem si nevšimla, že mám u sebe v šuplíku Janeiny kalhotky, a snažím se do nich nasoukat. S úlevou se rozeštkám, protože ačkoli můj zadek nepatří mezi ty nejútlejší nebo nejsvůdnější, odmítám věřit, že by se nějaké dospělé ženě podařilo narvat zadnici do spoďárů osmileté holky. Spustím hlavu dolů a vyfoukám si vlasy fénem. S hrůzou obhlédnu šílený dikobrazí účes a vlasy si stáhnu dozadu gumičkou s Hello Kitty. Snažím se vypadat, jako kdybych chtěla gumičku Hello Kitty opravdu nosit, protože vyjadřuje moji jedinečnou svéráznou osobitost. To se mi ale nedaří.

7.30: Seběhnu dolů a hulákám na svá drahá robátka, aby se odlepila od těch ohlupujících elektronických hraček a šla na snídani.

7.37: Vytrhnu dětem ohlupující elektronické hračky z ruky a řvu, že už jim je nikdy nevydám. Znovu žádám, aby se šly nasnídat. Děti překvapeně vzhlédnou, neboť si nevšimly, že na ně jak zběsilá posledních sedm minut křičím.

7.40: Mrsknu po dětech krabici s čokoládovými kuličkami Coco Pops. Přeruším hádku kvůli pitomé plastové hračce v krabici s cereáliemi. Odpovím na sto deset miliard otázek, jako například: „Kdo by vyhrál v boji – upír, veverka, nebo kočka s lasičkou?“ a „Dá se jíst prase bradavičnaté?“

S křikem odpovím: „Já nevím, já nevím, potom vám to vygooglím, přestaňte si hrát s jídlem a snězte to, prosím! Dělejte, pospěšte si, vždyť je to jenom miska cereálií, jak dlouho to chcete jíst? Tohle nedělejte, prosím vás, rozsypete to, no ano, výborně, říkala jsem vám, že to rozsypete, když to budete dělat! Ne, NECHTE TO, uklidím to, dělejte, POSPÍCHEJTE!“

8.00: Posílám děti, aby se umyly a oblékly. Třebaže jsem jim včera uniformy nachystala, musím čelit jejich kňourání, že je nemůžou najít, a tvrzení, že tam nejsou. S dusotem vyběhnu nahoru, abych je upozornila, že jejich uniformy leží viditelně na židli tak jako do prčic každé ráno. Současně se snažím zabalit svačinu a naházet do pomalého hrnce něco, co by děti mohly jíst – boloňskou omáčku na špagety. Nakrmím psa. Sleduju psa, jak vdechuje žrádlo, dusí se a pak zvrací. Utírám mopem psí zvratky.

8.20: Pokouším se rozmotat gordický uzel, kterým jsou Janeiny vlasy. Znovu vysvětluju, že NEUMÍM DĚLAT FRANCOUZSKÉ COPÁNKY, a místo toho jí vlasy stáhnu do obyčejných culíků. Vyslechnu si spílání, jaká jsem hrozná máma, protože všechny ostatní mámy francouzské copánky plést umí, a dokonce i táta Tilly Barkerové umí plést francouzské copánky. A mezitím co poslouchám Janein zdlouhavý výpad na téma zničeného života a absolutní marnosti celé její existence, nemůže-li mít francouzské copánky, honím Petera po domě a snažím se uhladit podivné chomáče, které se mu přes noc ve vlasech objevily, zatímco on vříská a kličkuje, jako bych se ho pokoušela chytit, abych do něj napíchala připínáčky.

8.35: Začínám hulákat na děti, aby se obuly a oblékly si kabáty, a okamžitě, okamžitě, okamžitě, OKAMŽITĚ si vzaly školní tašky! Snažím se nemít pěnu u úst, zatímco se setkávám s prázdnými pohledy a totálním popřením toho, že by měly nějaké povědomí o existenci bot, kabátů a školních aktovek. Dítě mě informuje o velice důležitém potvrzení, které musí být dnes odevzdáno. Bezvýsledně pátráme mezi hromadami papírů, až nakonec dopis najdeme a pokusíme se vytáhnout zpoza gauče pětilibrovku, kterou dopis též požaduje, jelikož já mám u sebe pouze dvacetilibrovou bankovku.

8.47: Konečně opouštíme dům, děti dostrkám do školy a psa, který se cestou snaží počurat všechny lampy, táhnu za sebou.

8.57: Postrčím děti na školní hřiště a chabě se usměju na jedovatou ředitelku, stojící u brány pod záminkou, že chce pozdravit rodiče, aby je pak mohla kritizovat. Zabráním psovi, aby se jí drápal po silonkách tělové barvy. Co nejrychleji vystřelím domů a ubohému pejskovi se drmolivě omlouvám, že se nemohl pořádně proběhnout.

9.07: Nechávám vzkaz psí pečovatelce a prosím ji, zda by mohla psa venčit o pět minut déle, bude-li mít čas. Naskočím do auta, ve kterém nejasně cítím nějaký zápach, jehož původ neznám, a odjíždím do práce. Cestou se ještě snažím nalíčit a při tom přesvědčuju sama sebe, že nanášení lesku na rty při řízení není ani nebezpečné, ani protizákonné. A pokouším se příliš nepřemýšlet o pekelném chaosu, který zůstal doma po našem odchodu.

15.15: Vyzvedávám děti. Vedu vlažnou konverzaci s ostatními rodiči a snažím se při tom vyhnout armádě nesnesitelně dokonalých matek, vedené tou nejdokonalejší z nich – dokonalou máti dokonalé Lucy Atkinsonové. Pokusím se vyhnout dalšímu společenskému faux pas jako například poznámce, že jistý oblíbený televizní moderátor dětské televize na mě působí jako sexuální úchyl.

15.30: Krmím děti chipsy a snažím se zvládnout chaos.

15.45: Posílám děti, aby se převlékly na kroužky pro děti ze středních vrstev. Hádám se s nimi, proč musí jít a proč není hudba/plavání/tenis/tanec/džiu-džitsu pitomou ztrátou času. Znovu mě označují za hloupou mámu, která jim ničí životy. Přísahám, že jestli uslyším slova „to ale není fér“ ještě jednou, nebudu zodpovědná za své činy. Říkám Peterovi, že nechci jít nahoru a čichat jeho prdy.

Jdu nahoru a nacházím oblečení, o kterém znovu jako obvykle tvrdili, že zmizelo. Pokusím se jít na záchod a z něj na mě civí velké lejno, řvu jak šílená něco o „tajemném poserovi“ a děti se při tom kolem motají jen ve spoďárech.

Nejméně deset minut řvu: „Za PĚT MINUT odcházíme!“ Opět slyším, že to není fér. Odseknu jim, že život není fér. Přemýšlím, kdy si konečně budu moct dát víno.

16.05: Odvádím děti na nesmyslné a absurdní aktivity pro děti ze středních vrstev, na které ani nechtějí chodit; zjevně se z nich marně pokouším vychovat plnohodnotné členy společnosti. Pokud má kroužek jenom jedno dítě, druhému dovolím, aby hrálo hry na svém elektronickém zařízení, a pryč jsou dnešní ranní prázdné a falešné hrozby, že jim je zabavím a už nikdy nevydám. Já sama zatím na Facebooku v telefonu šmíruju lidi. Jestliže mají kroužek obě děti, otevřu si pracovní e-maily, malomyslně do nich zírám a pak opět šmíruju lidi na Facebooku.

17.00: Podlehnu naléhání a dovolím dětem víc času na počítači.

17.30: Uvědomím si, že jsem ráno ten zatracenej idiotskej pomalej hrnec nezapnula. Místo toho dětem předložím těstoviny se sýrem. Pak je přinutím, aby snědly nějaké ovoce, a chabě se tak pokusím o správnou výživu. Na Googlu si vyhledám kurděje, a jestliže děti protestují, ukážu jim obrázky. Dozvím se, že je jim úplně fuk, jestli kurděje dostanou.

18.00: Zeptám se, jestli mají nějaké úkoly. Zarytě to popřou. Souhlasím, že můžou na svých elektronických hračkách strávit posledních pět minut. Otevřu si víno. Snažím se uklidit po bombovém výbuchu, aby to tu připomínalo můj kdysi vkusně zařízený elegantní domov.

18.30: Řeknu dětem, aby vypnuly elektroniku a věnovaly se hře na klavír, procvičování pravopisu či násobilky, zatímco já naházím do pračky sto deset miliard tun prádla a vyluxuju.

18.45: Uvědomím si, že děti jsou podezřele zticha a že neslyším žádný klavír ani nic jiného. Zjistím, že děti pouze vyměnily jeden elektronický přístroj za jiný, a tvrdí mi, že jsem říkala jenom, aby odložily iPody, a o žádných dalších přístrojích jsem prý nemluvila.

19.00: Říkám dětem, že se mají jít vykoupat. Děti mi oznámí, že mají jeden velice důležitý domácí úkol a ten že musí odevzdat zítra. Pod vousy si mumlám snad všechny nadávky, které znám. Píšu s dětmi domácí úkol a snažím se jich neptat, zda jsou opravdu tak hloupé, když mi tvrdí, že zapomněly, jaké číslo následuje po trojce, a vytrvale prohlašují, že „pes“ se píše pez.

20.30: Konečně jsou děti vykoupané a v posteli. Zhroutím se na gauč a hodím do sebe skleničku vína, kterou jsem si nalila v šest večer, a teprve teď se k ní dostávám. Pořád dokola mumlám: „Život je na h…,“ a moje dušička uvadá.

Ano, tenhle rok to bude rozhodně mnohem lepší, všechno budu mít mnohem víc pod kontrolou. Bohužel jsem zatím ještě nezvládla nakoupit krabičky na svačinu ani si nevybudovala promyšlený minimalistický elegantní šatník. A budu se muset naučit mít ráda zelený čaj, protože ten se fakt nedá pít. A taky jsem se ještě nenaučila používat tekuté oční linky ani plést francouzské copánky, ale jsem si naprosto jistá, že to jsou jenom nepodstatné detaily v mém velkém mistrovském plánu.

Pátek 11. září

Život je na h… Dneska mi je devětatřicet. Nechci, aby mi bylo devětatřicet. Jak se to stalo? Kdy se to stalo? Mně přece nikdy nemělo být víc než maximálně osmadvacet – a i to už byl neskutečný pravěk –, a teď na mě z propasti civí čtyřicítka a budoucnost, která se bude nejspíš skládat z podivně vzorovaných sukní ze zásilkových služeb a možná nějaké té obří šály, budu-li mít opravdu velkou odvahu.

Budoucnost, v níž se můj společenský život scvrkává na ženy, které se mě ptají, zda nechci přijít na jejich lekce jógy pro pokročilé nebo do slušňáckého čtenářského kroužku, kde se čtou jen vážné a povznášející knihy, všichni na sobě mají kolem roláků omotané obří šály a po skleničce nevalného rulandského šedého jsou v podroušeném stavu. A pak říkají věci jako: „Teda, páni, ty si dáváš další skleničku? Ty máš ale odvahu!“ A já přitom bojuju s nutkáním jim odvětit, že ve skutečnosti nejsem odvážná, že nejsem vůbec odvážná. Odvážná osoba by dokázala snášet jejich nejapné tlachání, aniž by potřebovala anestezii. A že ve skutečnosti nepotřebuju další skleničku toho levného vína, aby se pro mě staly snesitelnými, ale rovnou celou lahev vodky, a možná i trochu cracku. Řekněte mi jenom, proč jste, pro všechno na světě, proč jste VŠECHNY TAK NUDNÉ?

Možná kdybych se zdržela toho, abych tohle řvala na ostatní maminy, mohla bych prolomit nudu čtenářského kroužku příležitostnými pozváními na večírky, kde se prodávají šperky a kde teče aspoň trochu alkohol, protože vás potřebují přimět k tomu, abyste nakupovali, nakupovali, nakupovali… Pak bych se ale druhý den probrala a sklíčeně si uvědomila, že jsem utratila sto padesát liber, které nemám, za hromadu nekvalitního šuntu, který nepotřebuju.

Vždycky jsem předpokládala, že až se dožiju těch neuvěřitelných čtyřiceti, bude už ze mě elegantní a sofistikovaná světačka, která hovoří plynně francouzsky a věnuje se lukrativní kariéře, ač třeba v nějaké humanitární oblasti, je erudovaná v umění, literatuře a politice – ten druh člověka, jehož lidé vyhledávají na intelektuálských večírcích, aby se ho zeptali na názor na situaci na Středním východě. A potom spolu vedou zasvěcenou a poučnou diskuzi, která ukáže, že je o mnoho chytřejší než oni.

Místo toho mě lidi na večírcích vyhledávají proto, že jim někdo řekl, že mám cigára, a skutečnost je taková, že dělám nudnou práci na částečný úvazek v IT, protože tak mám dost času na děti a ušetříme za chůvu. Moje dlouhé a nákladné vzdělání přichází vniveč. Když mi bylo něco přes dvacet, tak jsem si ve svých těžších obdobích přála být ve skutečnosti starší a dospělejší. Jako holka něco přes dvacet jsem byla úplně pitomá.

A teď mi dospělost připadá děsná. Nechci potichu přejít do klidového stavu mezi ženy s usedlými účesy, které „žijí pro své děti“, stát na hřišti a pokoušet se navzájem trumfnout mnoha mimoškolními aktivitami a „úspěchy“ svých potomků a poslouchat jejich vychloubání, jak významnou pozici má manžel a na jaké exotické dovolené byly naposledy.

Chci pít potoky whisky v zakouřených jazzových klubech, být oblečená v nemístné sukni a poslouchat, co mi do ouška šeptá nevhodný muž.

Chci dělat zajímavou práci, kde využiju svůj vtip a inteligenci. (Jsem si pořád jistá, že pro mě někde nějaká musí existovat…)

Chci znovu vzrušení, romantiku a nebezpečí.

Chci utéct do Paříže a v nějakém podkrovním bytě se zamilovat (i když samozřejmě bez hladu a chudoby).

Mám ale podezření, že Simon a děti by v mém plánu mohli najít nějaké trhliny, a to už vůbec nemluvím o tom, že nemám ráda jazz.

Sobota 12. září

Namísto zakouřených jazzových klubů, pařížských mansard a nevhodných hochů mě včera večer Simon vzal na narozeninové tapas a já se opila o malinko víc, než jsem měla v úmyslu. Nevhodné sukně a whisky jsem nicméně docílila. Whisky byla ale bohužel jen součástí koktejlu v jednom odporném hipsterském baru. Stejně se obávám, že hipsterské bary jsou nejspíš novými zakouřenými jazzovými kluby teď, když je kouření všude zakázané.

Také mám neblahou matnou vzpomínku, jak jsem hulákala „DEBILNÍ HIPSTEŘI!“ poněkud hlasitěji, než jsem zamýšlela, načež se Simonovi podařilo vystrkat mě ven a odvést mě do méně okázalého baru s normálními skleničkami, a ne zavařovačkami na marmeládu. Můj telefon hovoří jasně o tom, že nám v té chvíli už došla témata k hovoru, a tak jsem si udělala hromadu selfíček a fotek mých koktejlů a dala je na Facebook s nečitelnými popisky.

To už ale bylo půl dvanácté a Simon musel jít domů spát, jinak by usnul na stole. Kupodivu se nám podařilo vydolovat z paměti dost věcí, o kterých jsme mohli mluvit, a já jsem se neuchýlila k tomu, abych dala na Instagram otravnou fotku své večeře.

Dnes ráno jsem se probudila a cítila se naprosto skvěle. Říkala jsem si, jak jsem to chytře zvládla, když jsem se držela tvrdého, místo abych nápoje míchala a obarvila si zuby červeným vínem načerno. Ne, tohle já nedělám. Aspoň ne tentokrát. Byla jsem dokonalou kultivovanou dámou, jež usrkává své koktejly.

Potom jsem ale vstala a už jsem si tak chytře nepřipadala. A bolest se od té doby ještě zhoršila. Rychle se ukázalo, že jsem nebyla ani v nejmenším chytrá, protože jsem se nakonec nedokázala vyhnout kocovině. Prožívala jsem dlouhé a pomalé utrpení a připadala si jako v ohni. Byl to ten typ kocoviny, kdy člověk normálně vstane, protože má dojem, že je v pořádku, a tak svůj den začne jako obvykle. Potom ho ale náhle přes hlavu přetáhne zlá gorila a člověk má chuť umřít. A do pusy mi nejspíš nadělal jezevec.

V kocovině se mi také zpětně vybavily některé strašné okamžiky. Po tom odporném koktejlu s whisky jsem se uchýlila ke koktejlům s ginem a mám neblahé vzpomínky, jak jsem v ginovém opojení cestou domů v taxíku vyděšeně vzlykala a ptala se taxikáře, jestli si myslí, že vypadám na to, že mi bude příští rok čtyřicet. Myslím, že říkal, že ne, ale to bylo asi spíš ze strachu, než že by chtěl být upřímný.

A potom mi, zatímco jsem se modlila, jenom aby ta bolest už přestala, zavolala v potocích slz Hannah a oznámila mi, že ji Dan opouští. A když vám vaše nejlepší přítelkyně na celém širém světě zavolá a oznámí, že ji její idiotskej manžílek opouští, vážně nemůžete vážně nic jiného než: „Nechceš se zastavit?“ Nebo: „Ne ne, klidně mi sem přiveď děti, vážně to nevadí.“

Hannah je samozřejmě zlomená a mně je jí moc líto, ale mám-li být naprosto upřímná, tak žádný z nás nikdy nedokázal pochopit, co vlastně viděla na Danovi, který se dokázal chovat jako ten nejnudnější patron na světě a současně jako nesnesitelnej prudérní tyran, který potřebuje mít všechno pod kontrolou. Tyhle věci ale samozřejmě nemůžete říkat ve chvíli, kdy si to on rozmyslí nebo ona ztratí hlavu a vezme ho zpátky. Upřímně řečeno si ale myslím, že to pro ni bude jenom dobré. A ani jedinkrát jsem jí neřekla: „Nemohla bys, prosím tě, bulet trochu míň nahlas, strašně mě bolí hlava a možná budu zvracet.“ Nevím, jestli jsem se projevila jako dobrá, nebo špatná kamarádka.

Středa 16. září

Dnes jsem v rámci svého báječného předsevzetí, že ze mě bude lepší, laskavější a starostlivější máma, nepřiběhla s vyplazeným jazykem ke školní bráně v 8.59 a neječela na děti: „Makejte, MAKEJTE! JE POZDĚ! JE POZDĚ!“ Místo toho jsem dorazila do školy v 8.50, dovedla děti klidným krokem na hřiště a v pohodě s nimi poklábosila o tom, co si myslí, že asi dnes budou dělat, a na jaké zábavné věci se v novém pololetí můžou těšit.

Co se ale bohužel nestalo… Ve chvíli, kdy jsem se radostným máváním loučila se svými ratolestmi, se na mě vrhla nesnesitelně dokonalá máti nesnesitelně dokonalé Lucy Atkinsonové spolu se svou armádou dalších nesnesitelných matek a zeptaly se mě, jestli jsem „měla hezkou dovolenou“. Takové otázky jsou vždy kladeny se soucitným nakloněním hlavy a tvrdým zábleskem v očích. Je jim úplně šumafuk, jestli jsem měla „hezkou dovolenou“, nebo ne, jenom chtějí, abych věděla, že ony byly v Toskánsku či na Barbadosu, a chtějí si ověřit, že jsem nebyla na žádném lepším místě než ony, aby mohly předstírat skromnost a tvrdit, jak by rády zažily „takovouhle obyčejnou dovolenou“, a při tom škodolibě předvádět své opálení.

Ovšemže jsem nebyla na žádné „hezké dovolené“, protože hezká dovolená znamená poflakovat se na nějakém dekadentním místě, číst báječné knížky od autorek, jako je Jilly Cooperová a Penny Vincenziová, zatímco vám nějaký sympaťák nosí koktejly. A ne opilecky pokřikovat na Simona, aby předvedl, co dokáže udělat s jazzem a lahví pochybného likéru, který jsme koupili na Maltě před dvanácti lety a báli se ho otevřít. Při tom projíždět Netflix a hledat něco, cokoli, co děti ještě neviděly. Něco jiného než Přizdi*ráče, což – jak se ukazuje – je pro děti naprosto nevhodný seriál. Zaznamenala to i jejich učitelka, když se Petera zeptala, jak se dostal do školy, a on odpověděl, že je „socka“ a jezdí autobusem. Tomu já neříkám hezká dovolená. Pochopitelně jsem to ale neměla v úmyslu říkat těm příšerně dokonalejm ježibabám.

A tak jsme hrály hru na konverzaci, během které se zeptaly, zda jsme byli „jenom doma“, a pak si povzdechly, jak jsou vyčerpané z vláčení svých početných dokonalých dětí po světě úplně bez pomoci, protože jejich chůva trvala na tom, že si vezme týden volna, aby mohla navštívit svou rodinu. A já se mezitím usmívala, skřípěla zuby a přísahala sama sobě, že další, která udělá nějakou urážlivě shovívavou poznámku, dostane pořádnou ránu do hlavy svojí modrošedou kabelkou značky Céline. (Jasně že bych nic takového neudělala, já bych ji přetáhla svojí levnou kabelkou Primarni a pěknou kabelku Céline bych ukradla pro sebe, zatímco by byla dotyčná v šoku.)

Může se snad někdo krucinálfagot divit, že piju, když musím snášet tyhle čarodějnice? Je spíš s podivem, že nepiju víc. Dneska večer jsem chtěla být hodná, ale po tomhle sletu a poté, co mi Peter po vyučování hodinu vyprávěl vtipy ze školy (z nichž ten nejlepší byl: „Co se stane, když zkřížíš kozu s měsícem? Dostaneš KOZATEJ MĚSÍC,“ ty další byly ještě horší…), jsem byla poněkud zničená. A tak když jsem si všimla, že je v lednici lahev bílého savignonu se zbytkem sotva na skleničku, připadalo mi neslušné nechávat to ubohé víno opuštěné, když se mohlo krásně připojit ke svým společníkům z minulého večera. Nakonec se z toho ale vyklubala sklenička docela velká.

Pátek 18. září

Víno je můj kamarád. Víno je i Hannin kamarád. Přinutila Dana, aby se postaral o své děti, a přišla ke mně. Spolu jsme pak popíjely růžové víno a pořád dokola řvaly, že „Dan je kretén“. Simon se před Hannah schoval, protože těžko zvládá emocionální ženy i v jejich světlejších okamžicích, natožpak když je velká šance, že by se před ním nejlepší přítelkyně jeho ženy mohla rozplakat a on by mohl být přinucen hovořit o pocitech. Simonova představa otevřené, upřímné komunikace o něčích emocích je poplácat dotyčného nešikovně po rameni a zamumlat: „Ale no ták.“ A při tom zuřivě hledat únikovou cestu.

V jednu chvíli se nám ho podařilo zahnat do úzkých, když se pokoušel odplížit do kuchyně pro další pivo a myslel si, že jsme ponořeny do zpívání písní Glorie Gaynorové. My ale naléhaly, že než odejde, musí uznat, že Dan je zoufalej hňup. Naštěstí ani on neměl Dana nikdy rád, vlastně si často stěžoval, že vypadá jako skřet (což trochu vypadal), takže nenastal trapný okamžik, kdy by si nechtěl zadat, protože je samozřejmě bez diskuze, že je na Hannině straně. Je to moje nejlepší kamarádka a on je můj manžel, takže je povinen být na té straně, na které mu já řeknu, aby byl. Jasně že bych pro něj udělala totéž, kdyby se některý z jeho kamarádů rozvedl a prohlašoval, že jeho žena je nestydatá běhna. Samozřejmě ale ne v případě, že by to byl některej z jeho kreténskejch kamarádů.

Obávám se, že zítra už víno náš kamarád nebude.

Pondělí 21. září

Dnes ráno na hřišti vypukl nevídaný poprask. Objevil se tam MUŽ! Pochopitelně že tam byli muži už i dřív – není to tu zase úplně jako na předměstí ze Stepfordských paniček. Ale muži na hřišti zpravidla vypadají jako extrémně vytížení a důležití tatínkové v oblecích, kteří jen u branky hodí dítě dovnitř anebo ho ve velké rychlosti táhnou pryč a při tom hlasitě hovoří do svých mobilů, aby nám všem dali na vědomí, že jsou totálně vytížení a totálně důležití a jsou tam jenom proto, že jejich chůva byla tak neohleduplná, že dostala zánět slepého střeva. Anebo to jsou tatínkové v domácnosti, kteří jsou sice fajn, ale pokaždé vypadají, že by potřebovali trochu umýt, a působí poněkud ztraceně, jako by se chtěli každou chvíli rozbrečet. Existuje i spousta dalších, dokonale sympatických normálních mužů, kteří také čas od času odvedou děti do školy, ti ale tak nějak splývají s davem, nijak nevynikají ani nezapadají do některé ze zmíněných kategorií.

Dneska ale… dnes se tam objevil muž, který byl SEXY. Jednou už tam jeden SEXY muž byl, to je pravda, ale tomu bylo ve skutečnosti třiadvacet a byl to francouzský přítel jedné z nádherných chův, a my si všechny připadaly jako roztomilé chlípné stařenky z komických scének Harryho Enfielda, když jsme po něm tak pokukovaly, mumlaly si „MLADÍČEK“ a chlípně se při tom chichotaly. Kupodivu se tam už nikdy znovu neobjevil.

Tento nový muž je sexy úměrně svému věku. Má rozcuchané vlasy, strniště, koženou bundu a to všechno působí velice šik – ne jak to nosí smutní muži v krizi středního věku. Ve skutečnosti vypadá přesně jako muž, který by vedle vás mohl sedět v zakouřeném jazzovém klubu a do ouška vám šeptat neslušné návrhy. A má fakt pěknej zadek.

Jako ctnostná vdaná devětatřicetiletá matka dvou dětí se strašně stydím koukat na dětském hřišti uprostřed nevinných citlivých dušiček cizím mužům na zadek. Ale čert to vem, tenhle zadek byl vážně pěknej. A vůbec, Simon možná popírá, že se dívá na zadečky chůvám, když vyzvedává děti, ale to nehorázně lže. Zadečků chův si nelze nevšimnout. Matky na hřišti tráví spoustu času diskuzemi, zda jsme někdy my měly takové zadky, jako mají tyhle chůvy. Po dlouhém přemítání docházíme k tomu, že nejspíš ne, protože jsme Britky, a svá formativní léta jsme tudíž strávily popíjením cideru a chroustáním chipsů na rozdíl od zdravých lidí z kontinentu, kteří jedí salát a jezdí na kole.

Ale vraťme se k té pěkné zadnici. Dokonce i dokonalá máti dokonalé Lucy Atkinsonové byla vzrušením celá bez sebe. (Oprudí se ve svých syntetických legínkách, jestli se bude takhle rozohňovat.) Fámy už se samozřejmě šířily, a tak byla schopná ze sebe bez dechu vyhrknout, že objekt naší pozornosti se jmenuje Sam. (Ovšemže se tak jmenuje. Takovýhle nádherný mužský zadek musí mít nějaké pořádné smysluplné chlapské jméno, jako je Sam. Zadek, jako je tenhle, se přece nemůže jmenovat třeba Derek.) Je to rozvedený otec, žena ho i s dětmi bezohledně opustila kvůli jinému muži. (Hrome! Jakej zadek musel ten jeho rival asi mít?) Také pracuje v IT (Vážně? Nevypadá na to. No jo vlastně, aspoň máme něco společného!) a má dvě děti – chlapce v Peterově třídě a holčičku v Janeině (další společná věc!).

Bylo by ode mě moc ošklivé, kdybych se snažila své děti přesvědčit, aby se skamarádily s jeho dětmi a já tak získala lepší výhled na ten úchvatnej zadek? Ano, nejspíš bylo, ale je vidět, že všechny ostatní matky s dětmi v jejich třídách přemýšlí o tomtéž.

O nových dětech ve třídě mi toho moje milé ratolesti moc neřekly. Jane se podařilo vzpomenout si, že holčička se jmenuje Sofie a je „docela milá“. Peter se tvářil, když jsem se ptala na nového kluka ve třídě, jako že neví, a nakonec pronesl: „Aha, ty myslíš Elliota, co měl ty ultravzácný zlatý příšery Moshi?“ Elliot v minulém pololetí odešel. Někdy mě moje děti přivádějí k zoufalství.

Samozřejmě že to, že si teď začnu kartáčovat vlasy a používat speciální make-up, než půjdu do školy, bude souviset výhradně s mým novým předsevzetím, že se budu víc snažit a nebudu už taková líná bordelářka. Je to jenom náhodná shoda okolností, že Sam a jeho zadnice nečekaně dorazili na dětské hřiště. Nic víc.

Středa 23. září

Dnes ráno v 8.30 mi Jane připomněla, že jedou na školní výlet. To mě uvedlo do stavu paniky a snažila jsem se vybavit si, zda jsem podepsala svolení a zaplatila škole nehorázný obnos, který zřejmě stála návštěva nějakého místa s volným vstupem. (Vypadá to, že najímání autobusů je velice nákladná záležitost. Možná bych měla změnit zaměstnání, koupit si autobus a nabízet své služby? Edie McCredieovou v seriálu Balamory její práce, jak se zdá, bavila. Dělala řidičku autobusu? Možná jezdila taxíkem. Z principu odmítám hledat seriál Balamory na Googlu a zjišťovat to, protože dny, kdy jsem ho sledovala, jsou už dávno za mnou. Nikterak netoužím se znovu dívat na ztuhlý úsměv slečny Hoolie nebo si lámat hlavu, proč má vynálezce Archie tolik kelímků od jogurtu, či hloubat, zda byla, či nebyla Josie Jumpová skutečně rychlejší než její kozy. Ach jo, do hajzlu, nakonec jsem to na Googlu přece jenom našla. Byla řidičkou autobusu. A já si teď připadám nefér.)

V 8.40 se Jane jakoby mimochodem zeptala, zda se také těším, až s nimi pojedu na výlet… KRUCI! Nezatrhla jsem přece kolonku Ráda bych pomohla, nebo snad ano? Zatrhla. Proč jsem to udělala, bylo mimo mé chápání. Ledaže jsem snad byla namol, když jsem ten formulář vyplňovala? Proč bych nabízela pomoc v den, kdy mám volno? Osobně tento den označuju jako „debordelizační den“, zatímco pro prudícího Simona je to můj „kafíčkový den“. A já nejenom, že jsem omylem zaškrtla tu kolonku, já jsem se ani nenamáhala zkontrolovat dětem žákovské, a tudíž jsem nečetla milý vzkaz od milé paní učitelky, v němž mě žádala, abych pomohla s dohledem nad jejími andílky, což je úkol, který se podobá spíše hlídání houfu divokých koček.

Deset minut. To bylo všechno, co jsem měla. Deset krátkých minut na to, abych se stihla hodit do snesitelné podoby a vypadala dostatečně reprezentativně a úctyhodně a také malinko sexy pro případ, že by šla na výlet i Samova zadnice. NE! Ne! Tohle bylo celé špatně. Nepotřebovala jsem vypadat sexy – ať už tam Samův zadek bude, nebo nebude.

Nakonec jsem se spokojila s vyčištěním zubů, svázáním neposedných vlasů do culíku a naplácnutím trochy make-upu na tvář, abych zakryla ty nejhorší hrůzy. Když jsem se dostala na hřiště, byla jsem docela ráda, že jsem neměla čas, abych se proměnila v zářivě krásnou sexuální bohyni. Stala se z něj vlhká záplava lesku na rty, kmitajících řas a poněkud příliš upnutých svetrů, jelikož se všechny matky očividně zabývaly stejně nečistými myšlenkami na Samův zadek jako já. Uctívané pozadí však nebylo v dohledu, protože děti mu do školy odvedla chůva (a i ta, nutno podotknout, vypadala notně vyglajcovaně)!

Výlet byl samozřejmě úděsný. Netušila jsem, jak odporný puch dokáže autobus naložený dětmi vytvořit. Čím je to rodiče krmí? Třicet dětí ve společném prostoru zjevně bez ustání prdělo, a to od chvíle, kdy jsme nastoupili, až do chvíle, kdy jsme dorazili k obřímu muzeu plnému artefaktů příliš cenných, než aby jimi byly vzdělávány děti, a tak jsme se jim následně snažili zabránit, aby něco ukradly nebo zničily. Ve chvíli, kdy jsme vystupovali z autobusu, mi oči slzely a plíce hořely. Ve skutečnosti jsem si myslela, že se někdo musel podělat do kalhot, tak hrozně to tam páchlo.

Učitelé by měli být vybaveni plynovými maskami, mají-li trávit celý den v téhle smrduté mlze. Když jsem se ale o prdech zmínila před milou paní učitelkou, tak se srdečně rozesmála a pronesla: „Ále, toho si brzy přestanete všímat!“

Myslím si, že tomu tak není. Peter přišel vloni domů a dmul se pýchou, když mi oznamoval, že se jeho učitelce udělalo špatně z jednoho obzvláště vydatného prdu, který se mu podařilo vypustit. Peter je ale dost velký provokatér. Jedna holčička od něj musela být chudinka přesazena, protože ji rušilo Peterovo prdění a následný hysterický chechot. Možná si říkáte, že musím být díky životu s Peterem a naším smrdutým psem s umolousanou zadnicí proti zápachu imunní, ale nejsem. Možná že je naše milá paní učitelka na drogách. To by ledacos vysvětlovalo.

Výlet byl každopádně příšerný. Třídu chytnul amok; viděla jsem Freddieho Dawkinse, jak si utírá holuby z nosu o jednu prosklenou vitrínu s exponáty, ale aspoň jsem – díky tomu, že jsou teď všichni podezříváni z pedofilie – nemusela nikoho odvádět na záchod.

Děti tam byly patrně proto, aby se dozvěděly něco o starých Egypťanech. Mám ale podezření, že se nedozvěděly absolutně nic s výjimkou toho, jak rozházet peníze za cetky v obchodu se suvenýry. Zdálo se, že Jane nabyla dojmu, že tam jsem, abych jí poskytla nekonečný přísun peněz a ona si mohla nakoupit všechny ty zmíněné blbosti. Dost se urazila, když jsem odmítla utratit pětatřicet liber za deštník s balerínou na špičce. Třicet pět liber! Za deštník! To určitě! Ani jsem netušila, že se dá utratit třicet pět liber za deštník, i když nutno přiznat, že své deštníky zpravidla kupuju ve Slevovém ráji a ty po třech použitích odejdou nebo je ztratím, takže když to shrnu, utratila jsem za deštníky v průběhu let pravděpodobně mnohem víc než třicet pět liber, a jestli v mém životě něco chybí, tak je to nejspíš nějaký pořádný velký deštník. Možná jsem měla Jane ten deštník za třicet pět liber koupit a možná by z ní pak vyrostl vyrovnaný fungující dospělý, který by o sobě ještě těsně před čtyřicítkou neříkal: „Až budu dospělá…“ Kruci, opět jsem ve své rodičovské roli selhala.

Takhle ctnostná a obětavá osoba, která pomáhá na školních výletech a nepomalovává si obličej jako harpyje, aby vypadala svůdně před chlapem s hezkým zadkem, si rozhodně zasloužila dát si „středeční víno“.

Bohužel musím zítra jít zase do té nudné práce, protože se ukazuje, že autobusy jsou dost drahé a člověk musí projít testy, aby nějaký mohl řídit. A jelikož jsem prolezla jen s odřenýma ušima u zkoušek na řidičák na malé auto, kdy jsem poněkolikáté dostala stejného zkoušejícího, který nakonec prohlásil, že mě nechal prolézt jenom proto, že si už o nás lidé začínali šuškat, nebyla šance, že bych dokázala projít u zkoušek na řízení nějakého nemožně velkého autobusu.

Pátek 25. září

Dýchat. Dýchat. Dýchat. Dnes jsem byla v práci jen půl dne, protože jsem musela k zubaři a nemělo smysl se vracet na třicet minut, než půjdu vyzvednout děti, a tak jsem předtím, než skončí škola, vzala psa na procházku do parku. A koho jsem tam nepotkala než božského Sama i s jeho Zadkem. Stalo se to ve chvíli, kdy jsem kolem kachního rybníčku honila našeho tlustého raťafáka a hulákala na něj, ať se vrátí a přestane honit kachny. Sam zrovna venčil svou roztomilou Staffie, a třebaže můj tlustý raťafák v plné parádě předvedl, jak se umí chovat děsně, rozhodl se nakonec běžet k Samovi a skákat na něj jako šílený, zatímco já marně řvala, aby toho ten pitomej mizera nechal. Výhodu to mělo ale tu, že mi to poskytlo excelentní záminku si doopravdy popovídat se Samem, aniž bych při tom vypadala jako nešťastná chudinka (protože samozřejmě „majitelka neukázněného teriéra“ působí mnohem lépe). A tak jsme poklábosili o psech a ukázalo se, že oba pochází z útulku, a on pak prohlásil, že mě viděl ve škole (lapám po dechu) a zda prý naše děti nechodí do stejné třídy?

Sam si mě všiml! Sam! Všiml si mě. Mě!

A potom prohlásil (což bylo trochu zklamáním, jelikož z toho vyplynulo, že o mně nejspíš Sofie mluvila jako Janeině mamince, než že by si Sam na druhé straně hřiště včera náhodou všiml mých záměrně rozervaných punčocháčů a vlnité hřívy vlasů), že Sofie říkala, že má ráda Jane, a chtěla by, aby si k ní po škole přišla hrát. A co třeba dneska odpoledne? A že mám s sebou vzít i Petera, protože ten by si mohl hrát s jeho synem Tobym.

Vteřinku jsem váhala a uvažovala, zda bych mohla vymámit pozvání i pro sebe – jen tak, abych všetečně nakoukla do Samova domu a podívala se, jestli je tak dokonalý a úžasný, jak vypadá. A také proto, že bych to pak mohla jen tak mimochodem utrousit během rozhovoru s armádou nesnesitelně dokonalých matek, které kolem něj cvrlikaly jako hormonálně nabušení špačkové, a které však, pokud vím, ještě neobdržely pozvání ani pro sebe, ani pro své děti.

A potom Sam prohlásil: „Vím, že je to asi trochu divné, aby vaše děti chodily k cizímu člověku domů, a tak se také připojte, prosím. Rozumím tomu.“ Aha! Takže jsem se sice vyhnula tomu, abych získala nálepku nešťastnice, ale zase jsem slízla nálepku gardedámy, třebaže tomu bylo právě naopak, neboť si myslel, že já jsem si myslela, že by mohl být pedofil, únosce dětí či šéf zločineckého gangu. Člověk nemůže chtít všechno.

Samův dům nebyl ve skutečnosti vůbec takový, jaký jsem očekávala. Předpokládala jsem, že bude žít v supermoderní skleněné krychli plné technických vychytávek, zařízené stylovým, avšak nepohodlně vyhlížejícím nábytkem z dvacátého století, připomínajícím interiéry z pořadu o bydlení Grand Designs, po kterém prahne Simon. A k tomu by měl židle od Miese van der Rohe, po kterých Simon také baží a které si nemůžeme dovolit, nemluvě o tom, že by je náš pes ožvejkal a děti by na nich skákaly a rozbily je.

Dům se ve skutečnosti mnohem víc blížil mé představě domova – měkkými pohovkami, krásným francouzským nábytkem a vkusným nepořádkem na rozdíl od našeho nepořádného nepořádku, kterého je můj dům plný. Poněkud netaktně jsem se o tom před Samem zmínila, byl ale moc milý a odvětil, že za nepřítomnost nepořádného nepořádku může převážně skutečnost, že se právě nastěhoval a polovinu nábytku a věcí si vzala při dělení jeho partnerka Robyn. Robyn je patrně bytová návrhářka, proto ty nádherné kousky.

Zoufale jsem toužila zjistit víc o nezvedené Robyn a o tom, jak a proč opustila muže, jako je Sam. Ten v mých očích stoupl ještě o to víc, když mi nabídl Mint Clubs, jež patří mezi královny sušenek. Změnil však dost rychle téma, a tak jsme nakonec skončili u hovoru o rozmanitých možnostech mimoškolních aktivit dětí v naší čtvrti, jež byly dobré, ale nestály za ty hříšné peníze, které jsme za ně museli platit. Byla to nezajímavá, avšak bezpečná konverzace a v žádném případě mi neposkytla příležitost říct: „Vadilo by vám moc, kdybych vás olízla? Víte, vy jste fakt dost sexy.“

A potom se objevila Sofie s Jane a ječely, protože jim Toby s Peterem přerušili hru na „líčení“ a napadli je nerfkami, což bylo možná právě včas vzhledem k tomu, kolik líčidel a flitrů na sebe holky naplácaly, ačkoli byly očividně teprve v polovině své hry. Uprostřed křiku a tahanic jsem ve spěchu popadla svou mladičkou striptérku a maličkého Ramba a odvlekla je domů, dokud si Sam mohl ještě aspoň trochu myslet, že jsme normální sympatická rodina, se kterou by se on a jeho děti chtěli skamarádit.

Tohle všechno a navíc… je tu pátek, kdy mi všichni můžou vlézt na záda! Sláva a hurá! Můžu tedy zanechat nerovné bitvy o záchranu dětí před kurdějemi, zavrhnout brokolici a dát přednost pizze. Taky můžu přestat předstírat, že omezuju jejich čas na obrazovce a připojit je k elektronickým chůvám, zatímco se tiše zliju laciným vínem a budu šmírovat bývalé milence na Facebooku. Simon opět usne na gauči při sledování seriálu Rození obchodníci a navzdory tomu, že chrápe jako staré prase bradavičnaté topící se v ovesné kaši, huláká: „Já se na to koukám!“ když se pokusím vypáčit ovladač z jeho sevření. Ne že by mi z toho plynula nějaká výhoda, kdybych ovladač uchvátila, protože Simon je takový technologický maniak, že učinil z používání televize – rozmanitými krabičkami a streamovacími zařízeními, z nichž každé má svůj ovladač, který se musí vyladit na jiný kanál – tak složitou záležitost, že je mimo mé chápání. Jelikož si nikdy nepamatuju, který ovladač patří ke které krabičce, končím u toho, že beznadějně píchám prstem do všech tlačítek, dokud se nade mnou některé z dětí neslituje a neuvede to do provozu.

Pes se na mě dnes večer dívá odsuzujícím pohledem. Mám strach, že nějak vycítil, že se zaobírám nečistými myšlenkami na Sama, a odsuzuje mě coby nestoudnou běhnu, protože jsem ho využila k započetí konverzace.

Sobota 26. září

Simon strávil celé odpoledne ve své kůlně a já zatím natírala příborník v jídelně a pokoušela se napodobit svérázný omšelý, a přitom elegantní styl v Samově domě. Zatímco jsem tohle dělala, děti se pokoušely kreativně tvořit něco s věcí, která kdysi bývala lepidlem se třpytkami. Jelikož ale třpytivé lepidlo vyschlo, pokusila jsem se ho oživit trochou teplé vody a tekutým lepidlem. Látka, kterou pak po sobě a po stole patlaly, působila spíše jako nějaký spermatoidní koktejl.

Simon byl trochu naštvaný, když jsem mu ukázala zrenovovaný příborník v celé jeho patinové nádheře, jelikož patřil babičce a bylo to patrně rodinné dědictví. Trval na tom, že teď vypadá jenom omšele, nikoli elegantně, což mohlo být způsobeno tím, že jsem se nechala trochu unést patinováním.

Když jsem viděla Simonovo nepochopení pro mou renovaci, vyprchaly ze mě poslední pochybnosti, zda jít, či nejít ven na skleničku s Hannah. Simon vypadal ve skutečnosti dost překvapeně, když jsem se objevila v šatech naven, s učesanými vlasy, nanesenou rtěnkou a řasenkou. Až tak, že pronesl: „Vypadáš hezky. To kvůli mně?“ A to i navzdory skutečnosti, že jsem mu předtím určitě přinejmenším devětkrát zopakovala, že se dnes večer bude starat o děti a vymyje jim spermatoidní lepidlo z vlasů, protože já se chystám jít ven a dělat společnost Hannah, aby nemusela sedět sama v prázdném domě, když si Dan vzal na jeden večer děti.

Možná že jsem to na něj vyštěkla poněkud příkřeji, než bylo nutné, jelikož vypadal trochu smutně a zklamaně, že jsem to úsilí nevyvinula pro něj. A tak jsem se tedy zeptala: „Vážně vypadám hezky?“

Odpověděl jenom: „Jo, vypadáš dobře.“ Což je přesně to, co chce každá žena slyšet. Blbec.

Chudák Hannah se znovu propadla do hlubin zoufalství poté, co zjistila, že Dan souloží s nějakou dvacetiletou poběhlicí, kterou potkal v posilovně, a ani trošičku se nekál, když se zeptala, jestli to byl ten důvod, proč ji opustil. Ten Dan je přece takovej kokot! Simon aspoň ve své kůlně nenarazí na nějakou bujnou dvacítku.

Přemýšlím, zda bych se neměla pokusit dát dohromady Hannah se Samem, až se aspoň částečně vyhrabe z Dana. Bylo by to trochu sobecké, i altruistické zároveň. Oběma bych jim pomohla nalézt novou lásku a současně bych trochu odčinila, že jsem se do něj tak nestydatě zabouchla. Možná kdyby byl zadaný, líbil by se mi trochu míň? A taky by to nepříčetně naštvalo Dana, kdyby viděl Hannah s někým tak úchvatným, jako je Sam. S takovýmhle zadkem se jeho dvacetiletej zajíček z posilovny určitě nemohl měřit.

Po večeru stráveném nad lahví bílého sauvignonu posloucháním řečí o tom, jakej je Dan kokot, jsem k Simonovi zaujala smířlivější postoj, a dokonce jsem měla v plánu mu to povědět, až přijdu domů. Ležel ale v limbu na gauči a z televize hlomozily úděsné motocyklové závody. Jak při tom může jenom spát? Chrápal a na sobě měl svoji nejstarší a nejošklivější flísku a odmítl se probudit, když jsem mu poměrně tvrdě hodila polštář na hlavu. A tak jsem ho tam nechala a šla si lehnout.

Kdy se to stalo, že Simon takhle zestárnul? Dřív jsme celé noci zůstávali vzhůru, povídali si a poslouchali hudbu. Ani jsme nemluvili o ničem konkrétním – a ne že bychom zrovna chtěli svými radikálními názory na umění a politiku zažehávat ve světě světlo. Vlastně ani nevím, o čem jsme diskutovali, pamatuju si ale, že jsme to dělali. Když jsem ho potkala, byl něco mezi gotikem a novoromantikem. Na sobě měl velký černý kabát z dobročinného bazaru a zapaloval jedno červené marlboro od druhého. A já si říkala, jak je úžasný. Možná že se dívá na mě a také se ptá, co se to se mnou stalo. Stále si ještě pamatuju, co jsem toho večera, kdy jsem se s ním seznámila, měla na sobě – kratičkou černou sukýnku, martensky, jakousi rybářskou mikinu, kterou jsem ukradla svému bývalému příteli, a obrovské tvídové sako. Šlohla jsem ho tátovi a ten mi každý týden volal a dožadoval se vrácení. Já ho ale už vrátit nemohla, protože bylo nasáklé cigaretovým kouřem a hašišem. Když se teď ohlížím do minulosti, musela jsem vypadat šíleně. Byla jsem ale se sebou velmi spokojená.

Studovali jsme na vysoké v Edinburghu. V prváku jsem ho jenom potkávala, ale nikdy jsem s ním nemluvila, protože byl starší. Byl v ročníku nade mnou a byl obklopen zajímavými uměleckými typy. A já… já jsem nebyla ani zajímavá, ani umělecky založená navzdory svým nejlepším snahám být obojím. Až teprve na konci druháku ke mně jednou večer v hospodě U Hrušky přišel a požádal mě o oheň. Až později přiznal, že to byla jen výmluva, aby se mnou mohl začít hovor, což byla asi ta nejabsurdnější lichotivá věc, jaká se mi kdy přihodila.

A teď jsme tady, máme dvě děti a hypotéku o malinko vyšší, než je nám příjemné, a oba máme práci, ve které ani jeden z nás není šťastný. A máme zničený příborník, který – musím uznat – nevypadá poté, co barva uschla, lépe, ač jsem doufala, že bude. (Ve skutečnosti vypadá, jako že patří do kontejneru, a moje plány, že změním kariéru a stane se ze mě bytová designérka, jdou do háje.) A onehdy zahrál Steve Wright v pořadu Zlaté vykopávky písničku Disco 2000. Disco 2000! Disco 2000 není vykopávka, je to ta nejlepší písnička na světě. Vydali ji teprve před rokem, ne? Jak to do prčic může být vykopávka? Krucinálfagot. Život je na h…

Říjen

Neděle 4. října

Simon mele pořád dokola o tom nešťastném příborníku.

„Co tě to jenom popadlo, Ellen? Co s tím budeš dělat, Ellen? Víš, jak dlouho už v mé rodině je? Co tomu řekne moje matka, až to zjistí?“

Nakonec mi s jeho lamentováním došla trpělivost, a tak jsem se na něj rozkřikla: „Vždyť je to jenom příborník! Je to jenom kus dřeva! Svět se nezboří! Vždyť nemá ani žádnou hodnotu!“

Simon se zatvářil ublíženě a nešťastně si povzdechl: „Pro mě měl obrovskou osobní hodnotu a ty jsi ho zničila, aniž jsi to se mnou vůbec prodiskutovala. Myslím si, že mám docela právo si stěžovat, nebo myslíš, že ne?“

„Víš, Simone, zlatíčko,“ zavrčela jsem, „možná že kdybys nebyl celej víkend zavřenej v tý svý idiotský kůlně a nevyhýbal ses jakémukoli kontaktu se mnou nebo se svými dětmi kvůli nějakým hrozně důležitým a neodkladným věcem, který sis tam tak moc potřeboval udělat, tak bys tu možná býval byl, abys to se mnou mohl řešit. Co myslíš?“

Na což on odsekl: „Tak to se teda sakra omlouvám, že mě vůbec napadlo, že bych mohl mít o víkendu právo na trochu času pro sebe, zlatíčko, ale někteří z nás musí pracovat celej tejden od rána do večera. Někteří z nás si nemůžou dovolit končit s prací po obědě, uprostřed týdne si vzít volno, zlatíčko, takže někteří z nás jsou ve skutečnosti o víkendu tak trochu zničený.“

„NĚKTEŘÍ z nás nekončí, do prčic, v práci po obědě, NĚKTEŘÍ z nás končí ve chvíli, kdy musí jako naprostý šílenci jet honem do školy, aby vyzvedli NĚČÍ děti, ZLATÍČKO! NĚKTEŘÍ z nás tráví zbytek odpoledne tím, že vodí děti po všemožných kroužcích, dělají večeři, perou prádlo, koupou děti, dohlíží, aby si udělaly úkoly, a ukládaj NĚČÍ děti ke spánku, protože NĚKDO je samozřejmě po práci sakra unavenej, aby se vzmohl na cokoli jinýho než si sednout s pivem před televizi. NĚKTEŘÍ z nás tráví svůj takzvaný den volna tak, že se snaží dát do pořádku tuhle podělanou díru, a NĚKTEŘÍ z nás pak stejně stráví svůj víkend tím, že uklízí, perou prádlo, žehlí a snaží se zabavit NĚČÍ děti! Víš?! ZLATÍČKO!“ zařvala jsem na něj.

Byla jsem si celkem dost jistá, že jsem se v několika bodech trefila do černého, ale stejně ve mně trochu hlodaly obavy, jestli kvůli vzteku můj hlas nepřesáhl určitou zvukovou hranici, za kterou mohl jenom delfín slyšet všechny ty prvotřídní argumenty, proč je Simon takovej sobeckej parchant.

„Ach jo, proboha, Ellen, proč se mnou musíš pořád soutěžit? Zničila jsi příborník po mojí babičce, ale jediný, co slyším, je, jak tvrdě makáš a jak jsi z toho zničená,“ zaúpěl Simon.

„Já s tebou nesoutěžím, pouze jsem poukazovala na to, jak Já trávím svůj volný čas. A pokud mě teď na chvíli omluvíš, musím jít zase trávit svůj volný čas odvážením tvých dětí na další skvělou akci.“

„Jdeme k Sofie a Tobymu,“ vložil se do toho Peter.

„Sofie a Toby nemají maminku, žijou jenom se svým tátou Samem. A maminka Lucy Atkinsonový říká, že Sam je prý hezoun,“ vysvětlovala ochotně Jane.

„Kdo je to Sam?“ zeptal se Simon chladně.

„To je jeden nový tatínek ve škole. Je to svobodný otec,“ vysvětlila jsem.

„A je to fakt hezoun?“

„Upřímně řečeno jsem nic takového nepostřehla,“ zalhala jsem nestydatě a doufala, že se při tom nečervenám.

U Sama to bylo příjemné. Jeho dům se mi vážně moc líbí. Dokonce jsem se několikrát přistihla, jak přemýšlím, jaké by to asi bylo pít každé ráno kávu u jeho modro-šedo-bílého kuchyňského stolu. Sam by seděl rozcuchaný v županu naproti mně. No dobře, tak v županu ne, to není moc sexy. Možná v nějakých teplácích od Calvina Kleina a v pěkném těsném triku, s lehkým strništěm na tváři… PŘESTAŇ, ELLEN! OKAMŽITĚ PŘESTAŇ!

Sobota 10. října

„Jsem z toho zmatený, Ellen,“ pronesl Sam. „Proč všechny ty děti jedí? To je nenakrmí doma? A co to vlastně jedí? Toby právě řekl tamhleté blondýnce, že on zelené dortíky nejí, což mně tedy připadá jako docela dobrý argument.“

„Proč to proboha dělají?“ zeptal se nevěřícně Sam.

Pátek 16. října