Zuzana Majíčková

Fotbalový sen

Ilustroval Jiří Grus

© Zuzana Majíčková, 2012 Illustrations © Jiří Grus, 2012

ISBN 978-80-00-03004-3

Obsah

Nový tým

Tatínek

Stěhování

Protivný spoluhráč

Nedorozumění

Důležitý zápas

Konečně prázdniny

Geniální nápad

Přemlouvání

První liga

Slavia

Nový tým

Slunce už pomalu zapadalo za obzor, když trenér vykřikoval do ticha, přerušovaného jen funěním zmožených chlapců, poslední pokyny:

„Deset kliků, ale jedem, pánové, nikdo to neodflákne!“

„Sklapovačky, Jirko, zvedni to svý líný tělo!“

„Výklus a spočítat míče, do tý doby nikdo neodchází!“

Vojta si sundal propocenou mikinu a spokojeně se protáhl. Měl za sebou další trénink v novém týmu a nemohl být šťastnější. Trenér se sice jevil jako pruďas, ale na trénincích aspoň pořádně makají, o čemž v minulém klubu nemohla být řeč. Scházejí se na podolském hřišti třikrát týdně a za první měsíc ani jednou nevynechal. Kluci vypadají docela sympaticky, ale Vojta je stejně nejradši sám. Teď je spokojený sám se sebou, příjemně unavený a těší se domů na večeři. Pak si udělá úkol na angličtinu a půjde spát, má toho pro dnešek dost.

Zamyšleně si opřel nohu o zábradlí a předklonil se k natažené špičce. Nikdy se nezapomínal po výkonu protáhnout, to mu říkával už jeho dědeček, když ho ještě jako malého špunta vodíval na první tréninky. Koupil mu takové ty úplně obyčejné kopačky, plátěné se žlutými pruhy po stranách, které měl Vojta moc rád. Vždyť se v nich zezačátku producíroval i doma před zrcadlem, naparoval se a sledoval, jak se mu špička měkce ohýbá. Střílel imaginárním míčem jeden gól za druhým a táta se mu smál, jakého má doma fotbalistu. Pošťuchoval ho,

tahal ho za triko, podrážel mu nohy a nakonec ho vždycky objal kolem hubeného tělíčka a švihl s ním na postel. Vojta se smál a křičel, že to je faul, ať to rozhodčí kouká zapískat, že to neplatí, když vtom vešla mamka a zavolala je k jídlu.

„Ty jsi přišel z Tábora, viď?“ přerušil jeho vzpomínání Petr. Vojta si ani nevšiml, že se mezitím posadil vedle něj, tolik se do svých vzpomínek ponořil.

„Ze Sezimova Ústí, to je hned vedle, proč se ptáš?“ odpověděl Vojta, myšlenkami stále u těch plátěných kopaček se žlutými pruhy.

„Ale nic, jen jsme se o tom s klukama dohadovali. No vidíš, byl jsem nejblíž. A proč jsi šel do Prahy? To se ti tam už nelíbilo?“

„Musel jsem, mě se nikdo neptal, co chci a co nechci.“

„Aha, no tak to je blbý. Ale uvidíš, tady se ti bude líbit. Mě by z Prahy nikdo nedostal, tady se furt něco děje. A hlavně u nás v týmu, stačí se trochu rozkoukat a nebudeš se stačit divit. Třeba tamhle Jirka, toho už sis asi všiml, tak ten je línej jak prase. Co může, to ošidí, občas už jen tak z principu, aby se o něm neřeklo, že je poctivej. To totiž nesnáší. Schválně, zkus ho někdy naštvat, stačí mu říct, že nic neodflákne. To on pak vylítne úplně rudej a chce ti dát pěstí. Ale smutný je, že on by ošulil i tu ránu pěstí, on fakt nic neudělá pořádně. Nebo tamhle Pepa. Ten je zase poctivej až moc, ale úplný nemehlo. Antitalent na entou. Ten ti... “

Vojta přestal poslouchat. Neměl rád, když někdo moc mluvil. Však on ty kluky pozná sám. Ten Petr je teda horší než holka, hrozná drbna.

Zul si kopačky a šel po měkkém trávníku pomalu ke kabinám. Stébla pokosené trávy ho lechtala na bosých chodidlech a on si vychutnával každý krok. Vedle něj Petr pořád něco blábolil, on ho však vnímal jen útržkovitě, z dálky. Šatny před ním svítily žlutou barvou a on se těšil do sprchy. Pak jen stačí seběhnout z kopce dolů a je doma. Doma... I po několika měsících mu ještě dělalo problémy říkat podolskému bytu domov. Tady na fotbale je to sice fajn, ale po některých věcech se mu pořád stýská. Po jeho pokoji s výhledem přímo na hřiště. Po kamarádech ze školy. Po volnosti, které se mu v Praze nedostává. A nejvíc po tátovi.

Tatínek

Už v Sezimově Ústí patřil Vojta mezi kluky, kteří nezkazí žádnou legraci. Bavil se skoro s každým a bylo mu jedno, jestli zrovna ten kluk patří ve třídě nebo v týmu k těm oblíbeným. Rád podnikal nejrůznější výlety, sportoval, chodil do kina a občas zašel s rodiči i do divadla. Ale nejraději ze všeho hrál fotbal. V deseti letech se stal kapitánem svého klubu FC Sezimovo Ústí a bral tu funkci velmi zodpovědně. Poctivě chodil na tréninky, povzbuzoval spoluhráče a snažil se jim jít příkladem. Velmi si vážil toho, že si ho kluci sami vybrali a chtěli, aby byl jejich kapitánem právě on.

vyrazil do místní hospody a tam zůstal celé odpoledne i večer.

„Vojto, jen jdi, vždyť oni by tě chtěli.“

„Nepůjdu, táto, přece tady kluky nenechám.“

„Copak to nechceš ve fotbale nikam dotáhnout?!“

„Ano, mami?“ zahuhňal s plnou pusou.