Štěpán Pudlák 

Hejt 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Štěpán Pudlák, 2024 

Foto na obálce © Nito103 from Depositphotos 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1655-9 (epub) 

ISBN 978-80-279-1656-6 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

1 

V takové vlahé letní ráno, když člověk sedí v parku pod stromy, poslouchá zpěv ptáků, pije kafe z velkého hrnku a sleduje ostatní rozespalé lidi, jak chodí okolo, se svět nezdá být odporná díra plná vypatlaných idiotů. Je to samozřejmě jen dočasná iluze, ale díky aspoň za to. Lenošivě si natáhnu nohy. Usrknu trochu kafe, které chutná jak třikrát převařené splašky. Přesto mi zrovna teď přijde lepší než všechna dvojitá espressa prémiových značek, která jsem za poslední rok vypil. Espresso mi vlastně nikdy moc nechutnalo. Přijde mi nesmyslně kyselé a hořké. Ale patřilo to k tomu životnímu stylu, k té hře, takže jsem ho pil taky. Mladý, dynamický člověk pracující ve startupu přece nemůže přicházet do kanceláře bez kelímku kafe v ruce. To by bylo jako přijít bez kalhot. Navíc zvolený typ kávy reprezentuje aktuální rozpoložení startupisty. Jednoduché espresso značí „mám hodně práce“. Dvojité espresso „mám příliš práce a jsem unavený“. Cappuccino vyjadřuje „dneska to docela jde“, latte „pohoda, dneska už nic dělat nebudu“, flat white „jsem připraven na všechny výzvy“ a Strawberry Chia Mocca Frappé „včera jsem byl pařit, přehnal jsem to s koksem, probudil se v šest ráno někde na Palmovce vedle cizí holky, přesvědčil se, že dýchá a že to je skutečně holka, a vyrazil rovnou do kanclu, takže mě nerušte, mám toho dneska hodně“.

Teď jsem si uvědomil, že vlastně přesně nevím, co znamená pojem startup a proč se tomu neříká prostě jen začínající firma. Matně si vybavuju, že to má něco společného s rychlostí nebo potenciálem růstu. Podle mě to neví nikdo. Ale ten pojem každý rád používá. Nikdo nechce pracovat jen ve firmě. Mnohem lepší je pracovat ve startupu. Být podnikatel je nuda. Mnohem lepší je být startupista. Když před mladým člověkem řeknete startup, hned se mu vybaví moderní kanceláře, drahé hodinky, dyzajnové oblečení, nejnovější iPhone a Macbook, dynamický kolektiv, prestižní konference, články ve Forbesu, Tesla Model S, jachta, soukromý tryskáč a tak dál. Mně se vybaví panické ataky, úzkosti a neidentifikovatelná vyrážka psychosomatického původu. Ano, dřív jsem pracoval ve startupu.

* 

Než jsem se ale posunul do toho úžasného světa proaktivních a vždy pozitivních lidí, kteří si plní své sny, byl jsem novinář. Do redakce jsem nastoupil ještě při studiu žurnalistiky a pak už tam zůstal. Zadařilo se mi hned v prvním roce, když jsem napsal sérii článků o predátorských aktivitách poskytovatelů půjček. Věděl jsem o tom hodně, protože se to týkalo i mé rodiny. Měl jsem ještě hodně energie, takže jsem na tom pracoval po nocích. Nakonec se mi povedlo přesvědčit šéfredaktora, abychom to vydali. Mělo to slušný ohlas, převzala to televize a další deníky. Jmenovali mě stálým redaktorem v ekonomické sekci. Chvíli jsem jel na vlně úspěchu.

Pak už ale přišla jen deziluze. Představa investigativní žurnalistiky ve stylu Woodwarda a Bernsteina se rozplynula v ubíjející redakční každodennosti. Stal jsem se Woodwardem přepisování zpráv z ČTK a Bernsteinem žraní chlebíčků na zbytečných tiskových konferencích. V redakci snad ani nebyl nikdo, kdo by znal Woodwarda a Bernsteina. Když jsem jednou v narážce zmínil kauzu Watergate, tak se mě kolega Lískovec zeptal, jestli je to mapa z League of Legends. Zasmál jsem se jako jediný a byl jsem jako obvykle za kokota.

Kolega Lískovec sice netušil, co je kauza Watergate, ale dokázal vytvářet ty nejlepší clickbait titulky. Kalousek v slzách. Neuvěříte, který zákon mu sněmovna odmítla! Nebo Seznam zemí s nejhorší kvalitou veřejných záchodů! Kde se umístilo Česko? A další Herec Marek Vašut se opřel do ministra kultury. Tohle si za rámeček nedá!

Dneska je z Lískovce zástupce šéfredaktora, takže to zjevně dělá dobře. Když jsme spolu kdysi nastupovali do redakce, já jako čerstvý absolvent žurnalistiky na Univerzitě Karlově s šestiměsíční praxí v redakci, on jako autor videoblogu o kšiltovkách s desítkami odběratelů, chodil ke mně pro rady. Hlavně ve chvílích, kdy se mu něco nechtělo googlovat. Jo, tenkrát to ještě byla jiná doba, kdy se vzdělání cenilo. Dneska chodí absolventi vysokých škol pro rady k videoblogerům, protože ti druzí obvykle vydělávají mnohem víc.

Nakonec jsem se na novinařinu vykašlal, ale mnohem později, než jsem měl. Měl jsem totiž celou dobu pocit, že je nedospělé odcházet z práce kvůli takové maličkosti, jako že v ní nevidíte smysl. Já se popravdě nikdy necítil úplně dospělý. Většina lidí počítá dospělost od maturity nebo od nástupu do práce nebo od dokončení vysoké školy nebo třeba od chvíle, kdy začnou bydlet sami. Tím vším jsem prošel, ale nic z toho mi nedalo pocit dospělosti. S každou takovou událostí jsem měl jen čím dál větší pocit, že bych měl být dospělý. Jenže jsem netušil, co to znamená. Je dospělost to, že mě neživí rodiče? Nebo že platím daně? Nebo snad to, že když vyjdu na ulici, tak na sobě mám kalhoty a nesmrdím?

Na druhou stranu jsem se naučil docela dobře dospělost předstírat. Hrát si na dospělost. V některých situacích jsem si dokonce užíval, jak dobře dokážu dospělost simulovat.

„Dobrý den, byl jsem dnes objednaný na prohlídku u paní doktorky, ale bohužel musím schůzku zrušit, přišlo mi do toho něco neodkladného v práci.“

„Dobře, můžeme to přesunout na příští týden? Hodila by se vám středa ve dvě odpoledne?“

„Ano, to bych snad mohl. Podívám se do kalendáře, vydržte chvíli… Ano, středa ve dvě je za mě dobrá.“

„Píšu si vás.“

„Bezva, děkuju a omlouvám se za komplikace.“

„Nic se neděje, díky za upozornění.“

Právě v takových situacích mě zalíval hřejivý pocit, že jsem se zachoval „dospěle“. Jenže mi zároveň celou dobu připadalo, jako bych postupoval podle příručky Jak být dospělý a že skutečně dospělý člověk přece něco takového nemá potřebu reflektovat. Prostě to dělá. Já to jenom hrál. A úplně stejně jsem to měl s prací.

* 

Už tenkrát jsem měl za sebou desítky, nebo spíš stovky tiskových konferencí. Každý startup, i kdyby dělal sebevětší kravinu a všem bylo jasné, že do roka zkrachuje, má potřebu uspořádat tiskovku. Přitom se jedná o jednu z nejzbytečnějších událostí v dějinách lidstva.

Všechno by se dalo vyřešit jedním e-mailem. Může za to nejspíš nějaká kolektivní psychóza, kdy jsou lidé skálopevně přesvědčeni o tom, že je efektivnější řešit věci z očí do očí. Není. Jenže novináři jsou zároveň notoricky známí tím, že neodpovídají na maily. Ignorování mailů je nejspíš jedním ze způsobů uplatňování moci, kterých jinak moc nemají.

Ve skutečnosti je jediným aspektem tiskových konferencí, který není převoditelný do elektronické podoby, občerstvení. Ne, že by si novináři nemohli ty okoralé chlebíčky za patnáct korun za kus a sračkový instakafe koupit sami v libovolných lahůdkách na rohu. Ale přece existují nějaká základní lidská práva, nebo ne? Já jsem se chlebíčkům důsledně vyhýbal. Jenže jak klesal můj zájem o cokoli, co se na tiskových konferencích říká, musel jsem si najít nějaké zástupné téma, kterým zaměstnat svoji mysl, tak jsem se začal soustředit na občerstvení. Samozřejmě z čistě teoretického hlediska. Po roce jsem měl vypracovanou poměrně robustní typologii občerstvení na tiskových konferencích, zahrnující vektory okoralosti chlebíčků a funkci závislosti počtu medovníků na nesmyslnosti sdělení. Od jisté chvíle stačilo podívat se na catering, abych věděl, o čem bude řeč.

Takže když jsem tenkrát dorazil do sdílených kanceláří v centru Prahy, kam skupina mladých lidí svolala novináře, aby jim představila svůj poslední idiotský nápad, zamířil jsem rovnou ke stolu s občerstvením. Tihle hoši to mysleli vážně. Místo standardních chlebíčků se na tácech rozvalovaly avokádové toasty s kysanou smetanou a takovou tou zelenou blbostí navrchu, co nemá žádnou chuť, ale asi vypadá dobře nebo je možná zdravá. Místo brambůrků a slaných tyčinek tu byla nakrájená zelenina s guacamole dipem. Mezi dezerty jsem nenašel ani věnečky, ani punčáky, a dokonce ani medovník, ale raw kokosový koláč a mrkvové muffiny ze špaldové mouky. K pití byla káva připravená po vietnamském způsobu a Club-Mate.

„Já už tomuhle světu přestávám rozumět,“ poznamenal polohlasně jeden postarší novinář, zatímco si prohlížel avokádový toast, a nevěřícně kroutil hlavou.

Catering napovídal, že půjde o technologický startup, nejspíš sociálně uvědomělý. Myslí ve velkém a podporuje je silná finanční skupina. Mají našlápnuto a směřují vysoko. Během následujícího roku vyberou tak dvacet milionů od investorů, všichni vyhoří, udělají kompletní restart firmy a definitivně zkrachují. Ne nutně v tomhle pořadí.

Posadil jsem se a výjimečně se chystal poslouchat prezentující, abych si potvrdil svou hypotézu, když jsem ji uviděl. Stála na straně místnosti, opřená o zeď, ruce za zády. Na sobě měla černé kalhoty a něco, co vypadalo jako dlouhé sako, ale bez rukávů. Pod ním měla jen krátké tílko, takže to celé bylo formální, a zároveň sexy. Tmavě hnědé vlasy se rozdělovaly někde uprostřed čela a padaly až pod ramena. Oči měla velké a smutné, možná trochu zasněné. Byly hnědé. Asi. Nejsem si jistý, já si moc nevšímám barvy očí. Vážně, kdo si na první pohled všimne barvy očí? Podle mě ti lidé, co při popisu člověka jako první jmenují barvu očí, prostě kecají. Nebo si to předem najdou někde na fotce. Mně to teda tak důležitý nepřijde. Možná byly spíš šedé.

Jmenovala se Emma, jak jsem se o něco později dozvěděl. Když se představovala, dávala důraz na to, že je Emma se dvěma „m“. Štvalo ji, když někdo její jméno napsal jen s jedním „m“. Přišlo jí to důležité, protože to byla součást její identity. Nakonec to bylo její jméno, takže měla právo říct si, jak ho chce vyslovovat a psát, a ostatní by to měli respektovat.

Zatímco z pódia se valily obvyklé fráze jako „Chceme přinést revoluci do…“ nebo „Děláme věci jinak…“, já sledoval Emu. Fascinoval mě způsob, jakým si shrnuje vlasy za ucho. Zdálo se to jako zbytečná snaha, protože jí vlasy během chvilky vždycky zase spadly zpátky. Byl to takový ten bezděčný pohyb, který uděláte dvacetkrát za sebou, ale když se vás někdo zeptá, jestli jste ho udělali, tak odpovíte, že ne. Nebo v tom byl záměr? Možná byla zvyklá na to, že vždycky někdo se zatajeným dechem sleduje, kdy jí ten neposlušný pramen vlasů spadne do tváře. Přemýšlel jsem, jestli je tu za novináře, nebo za startup.

Nic si nezapisovala, to byla první indicie. Jenže to ještě nemusí nic znamenat, já si taky nic nezapisoval. Důležitější indicie byla, že v ruce držela kelímek kávy z nějaké normální kavárny, protože skoro nikdo z naší novinářské eskadry by si na tiskovku nekupoval kafe předem, tedy pokud by neměl vkus na kafe, což se v novinářské branži nestávalo. V druhé části tiskovky, někde kolem „Do půl roku chceme mít milion aktivních uživatelů, do dvou let dominovat ve středoevropském regionu…“, jsem už jenom vymýšlel způsoby, jak ji oslovit. Potřeboval jsem vědět, co Ema dělá, což jsem se naštěstí vzápětí dozvěděl. Tedy alespoň částečně. Když v závěrečné části začali zakladatelé projektu děkovat, jako kdyby byli na udílení filmových cen, zmínili i externí firmu, která jim dělá startup growth gurus. A ukázali přitom na Emu. Bezva, aspoň jsme měli o čem mluvit. Neměl jsem totiž nejmenší tušení, co to sakra znamená.

Poté, co se otevřel prostor pro dotazy a několik kolegů, zpravidla těch mladších, naivních, položilo otázky ze slušnosti, se novináři rozdělili do dvou skupin. První skupina posbírala zbytky cateringu a vyrazila pryč. Jednu kolegyni jsem dlouhodobě podezříval z toho, že z chlebíčků z tiskových konferencí živí nejen svou rodinu, ale i další rodinu, která se u nich ve sklepě ukrývá od druhé světové války a zatím jim nikdo neřekl, že válka skončila. Druhá skupina nejdřív taky posbírala zbytky cateringu, a následně se vydala za prezentujícími s dalšími dotazy. To se dělo jenom výjimečně, když byla prezentace opravdu zajímavá. Což v tomhle případě nebyla. V tomhle případě druhou skupinu tvořili jenom muži a vyrazili, poměrně očekávatelně, za Emou.

Nebyl jsem dost rychlý, takže jsem si na ni musel vystát skoro půlhodinovou frontu. Ema ze sebe mezitím sypala fráze startupového žargonu, až jsem měl chvílemi pocit, že volně přechází do slam poetry: „Naše firma provází startupy od založení až po celosvětový úspěch. Vedeme jejich první krůčky, pomáháme, když neví, jak dál. Kluci mají skvělý nápad a silný tým, který ho dokáže realizovat. Prvním krokem samozřejmě bude proof of concept, což otevře cestu investorům. A nemyslíme jen české investory. Tento nápad má obrovský potenciál pro celosvětový trh, takže naše další rada určitě bude jít do Valley, tedy Silicon Valley, samozřejmě. Věříme, že dokážeme společně uspět v té nejtěžší konkurenci. Klíčová je škálovatelnost. Pokud máte produkt, který je škálovatelný, můžete být další Cloudfare, WalkMe, nebo dokonce Snapdeal! My se snažíme nastavit u našich mentees takovou unicorní mentalitu…“

Když se poslední redaktor, ve skutečnosti bloger a nepravidelný korespondent pro nepříliš známý web o digitálním marketingu, konečně vykecal, přišel jsem na řadu.

„Popište našim čtenářům, jaký potenciál,“ na chvíli jsem se zarazil, protože jsem si nedokázal vybavit název firmy, o které se tu poslední hodinu mluvilo, „podle vás mají?“

„Nenudí vás už takové otázky?“

Zůstal jsem na ni koukat. Netušil jsem, jak na to reagovat. Vzrůstala ve mně panika. Musel jsem mít výraz jako dítě, co načapá svoje rodiče při souloži.

Ema se zasmála. „Pardon, ale vypadal jste tak krásně vyděšeně!“ Dotkla se mě přitom na rameni.

„Taky jste mě vyděsila. Já totiž jiné otázky neumím.“

„Tak to ale musíte pořád slyšet ty samé odpovědi, ne?“

„Vlastně jo. Asi bych si rovnou mohl odpovídat sám.“

„A proč to neděláte?“

„Nevím, takhle je to větší zábava.“

„Tak schválně, zeptejte se mě na něco, na co se normálně neptáte.“

Byl to ten moment, kdy jsem měl vypálit: „Nechcete jít se mnou na kafe?“ nebo jenom špatně čtu situaci a je to normální konverzace s novinářem? Každopádně to bude výborný materiál pro podrobnou analýzu, co mi poběží v hlavě, až se mi nebude dařit usnout.

„Proč jste si vybrali zrovna tyhle kluky?“

„Nepřijde vám, že mají zajímavý nápad?“

„Upřímně?“

„Upřímně!“

„Ne.“

Teď zase chvíli koukala ona, pak jsme se zasmáli oba, skoro ve stejnou chvíli. „Vy už jste asi prošel hodně podobných prezentací, co?“

„Až moc.“

„Hm, tak to chápu vaší skepsi. Fakt je, že můžete mluvit hodinu o tom, proč zrovna tahle firma bude úspěšná, nebo ne, ale nakonec je to vždycky jenom odhad.“

„Tak proč tihle kluci?“

„Hm,“ opět jí pohled sjel doprava, „je to prostě pocit, něco na nich prostě je. Mají tu energii a důslednost, což se tak často nevidí…“

A byli jsme zas až po uši ve startupovém žargonu.

Krásný moment upřímnosti a ironie byl pryč.

Ani nedokončila výčet pozitivních vlastností zakladatelů startupu, když se jeden ze zakladatelů přitočil a tahal Emu na video rozhovor s internetovou televizí. Měl jsem smůlu, televize, i když internetová, je v potravním řetězci žurnalistiky vždycky výš než obyčejné noviny. Neměl jsem čas na nic víc než natáhnout k ní ruku a vyhrknout svoje křestní jméno.

„Emma,“ odpověděla. A usmála se. A podívala se mi do očí. A byla pryč někde ve vedlejší místnosti, kde byla připravená kamera a další série bezvýznamných otázek.

* 

Nevím, v jakém klubu jsme to byli, ale byl narvaný k prasknutí. Rozneslo se totiž, že nevímjaký klub dávali dohromady kluci, kteří předtím provozovali bůhvíjaký bar, což byl podle všeho naprosto legendární podnik, na který všichni s láskou vzpomínali, ale nikdo do něj už nechodil, přestože byl pořád otevřený.

Přišli jsme sem s Ivanem a Martinou. Ivan byl právník, Martina dělala projektovou koordinátorku vzdělávacích programů pro sociálně vyloučené děti. Chodili spolu už od střední. Tvořili takový ten dokonalý pár. Krásní mladí lidé, kterým jejich vztah každý záviděl, možná i proto, že jejich sociální sítě přetékaly fotkami z dovolených u moře, společných výletů do přírody, lyžování v Alpách, nočních párty na terasových barech, sportovních aktivit, kulturních zážitků, nebo prostě jen fotek, kde se láskyplně objímají. Samozřejmě jsem je za to nenáviděl, i když jsem je měl jinak docela rád.

„Takže, kvůli jaký holce tu jsme?“ Ivan mě znal dobře.

Na tuhle událost jsem narazil, když jsem hledal Emu na sociálních sítích. Nedalo to tolik práce. Její profil měl docela dost sledujících. Přišlo mi jako dobrý nápad se „náhodou“ potkat, dokud si mě pamatovala z té tiskovky. Takže když jsem viděl, že se v pátek má zúčastnit tohohle koncertu, hned jsem psal Ivaně a Martinovi, že tu kapelu bych fakt chtěl slyšet naživo.

„No, aspoň je to změna od balení servírek po kavárnách,“ poznamenal Ivan, jakmile jsem jim řekl skutečný důvod, proč tu jsme.

„Já přece nebalím servírky po kavárnách!“

„Aspoň ne úspěšně,“ připustil Ivan.

Kapela už začínala hrát, ale Emu jsem pořád nikde nezahlídl. Dopíjel jsem první gin s tonicem za dvě kila a rozhodně jsem neměl chuť si dávat další. Asi bych to v ten moment zatáhl a šel s Martinou a Ivanem někam, kde bychom se aspoň slyšeli, ale oni už vyrazili na parket. Dav v pravidelných intervalech nadšeně vykřikoval, nejspíš protože začínala další skladba, což se mi nikdy nepovedlo rozpoznat. Ivan mi kdysi říkal, že od té doby, co si poprvé dal MDMA, slyší hudbu úplně jinak. Nevím, co tím myslel. Asi jako když posloucháte Dylana, ale slyšíte Kluse. Hrozná představa.

Když už jsem si říkal, že bude lepší říct si o číslo té servírce, se kterou jsem chvíli flirtoval při objednávání druhého gintonicu, zahlídl jsem Emu. Byla někde na kraji, trochu se vlnila do rytmu a smála se něčemu, co jí řekl ten týpek vedle ní. Týpek mi byl odněkud povědomý. Vysoký blonďák, vlasy vyčesané na pěšinku a vyholené po stranách, na sobě cardigan, jestli se tak říká tomu divně padnoucímu svetru s knoflíky, a zářivě bílé tenisky. Byl to jeden z těch startupistů z tiskovky. Měl takové divné jméno. Dorián? Damián? Bůhví.

Nevypadalo to dobře. Ema se intenzivně smála všemu, co jí šeptal. Byla to pracovní party? Chovala se tak jenom z profesionálních důvodů? Pak se ale podívala mým směrem a usmála se. V první chvíli jsem myslel, že určitě někdo stojí za mnou, a chtěl jsem se otočit. Naštěstí jsem se udržel a pozdravil ji zpátky pozvednutím poloprázdné sklenice. Usmála se znovu, ale Dorián nebo Damián jí zas šeptal něco prudce vtipného a chytrého, takže byl kontakt přerušen.

„Buď s tím něco dělej, nebo se na to vykašli,“ řekla Martina, napila se a vrátila zpátky na parket.

Ema se odpojila od skupinky a vyrazila mým směrem.

Vypadalo to dobře.

„Ahoj, co ty tady?“ zeptal jsem se.

„Co?“

Nevypadalo to dobře. „My se přece známe, viděli jsme se v úterý na tiskovce, dělal jsem s vámi rozhovor,“ přešel jsem pro jistotu zpátky do vykání.

„Aha, dobrý den.“

Nevypadalo to vůbec dobře. Prohodila něco o tom, že tu je s klukama z toho startupu. Chtěl jsem něco vypotit, aspoň nabídnout tykání, ale to už se bavila s barmanem, což byl evidentně ten, kterého předtím zdravila. Zmizel jsem, jakmile to šlo.

* 

Měl jsem v plánu vzít si doma láhev skotské a skleničku, sednout si někam ven s výhledem na noční Prahu a melancholicky rozjímat o smyslu práce a životních rozhodnutích. Doma jsem žádnou skotskou neměl, a navíc jsem zjistil, že mi vytekla pračka, takže jsem místo výhledu na noční Prahu klečel na kolenou a hadrem vytíral koupelnu. Nicméně melancholický jsem byl dost.

Setkání s Emou mi bolestivě připomnělo, jak moc nezajímavý jsem. Moje práce nesměřovala nikam, neměl jsem žádný cíl. Vybral jsem si špatně. Psal jsem o věcech místo toho, abych je dělal. Psal jsem o úspěšných lidech, ale sám jsem živořil s podprůměrnou mzdou. Obdivoval jsem lidi, kteří dokážou vytvořit něco z ničeho, mají vizi, se kterou přijdou před investory, a bez zardění si řeknou o dvacet milionů, mají odvahu riskovat a rozhodovat se z minuty na minutu, dokážou vybudovat firmu s miliardovou hodnotou, stát se slavnými a úspěšnými, mít tisíce followerů na sociálních sítích, kteří hltají každou jejich radu a moudro, můžou chodit do nejlepších restaurací, jezdit v Tesle Model S nebo občas klidně i MHD, aby dali najevo, že jsou nad věcí. A nemusí se snažit nikoho balit, protože vždycky někdo balí je. Obdivoval jsem je a taky jsem jim záviděl. Hlavně záviděl. Možná je i trochu nenáviděl.

Takže někdy ten večer, zatímco jsem ždímal hadr, jsem se rozhodl. Proč zabíjet čas v práci, kde vás nikdo neocení, máte plat učitele základní školy a vaše jediná naděje na kariérní postup by přišla v momentě, kdyby noviny koupil nějaký oligarcha a polovina vašich kolegů by na protest odešla? Chtěl jsem zkusit druhou stranu. Chtěl jsem být startupistou.

2 

Vždycky jsem snil o tom, že odejdu z práce nějak pompézně. Půjdu uličkou mezi stoly kolegů, v jedné ruce krabici s věcmi, druhou rukou budu posílat fakáče směrem ke kanceláři šéfa, který bude jen zmateně čumět, jeden z kolegů se zvedne a začne pomalu tleskat, ostatní se začnou přidávat, až bude tleskat celý kancl, šéf bude zuřit a, těsně předtím, než nastoupím do výtahu, se jim lehce ukloním a řeknu něco jako: „Sbohem, troubové!“ To se samozřejmě nestalo. Jednak protože jsem byl všem u prdele a jednak protože jsem měl šéfa vlastně celkem rád. Jasně, byl to tak trochu prasák, co to zkoušel na každou stážistku, co prošla dveřmi kanclu, poslouchal hard rock, jezdil na motorce a pohrdal každým názorem, který se jen trochu odchyloval od jeho konzervativního pohledu na svět. Vlastně se divím, proč už před dvaceti lety nepřešel do redakce Reflexu. Ale zároveň byl zábavně sarkastický a měl velkou zálibu ve skotské whisky, o kterou se rád dělil.

Kolegové se se mnou chodili loučit, i když to bylo trochu rozpačité. Z našeho oboru lidi většinou odcházeli buď do jiné redakce, nebo do PR agentury. Já jsem nic takového neoznámil, takže se obecně předpokládalo, že jsem buď vyhořel, nebo mě vyhodili, nebo obojí. Dokonce se se mnou přišel rozloučit kolega Lískovec.

„Čau, tak jsem slyšel, že odcházíš. Tak ať se ti daří. A tvůj stůl teď bude volný?“

Díky, budeš mi chybět, ty asociální hovado.

* 

Jakmile podáte v práci výpověď, je strašně důležitý zůstat aktivní a každý den se chovat, jako byste byli v práci. Vstát brzo, oblíct se do pracovního, odstranit všechny rušivé elementy, jako je rádio nebo televize, pauzy si dávat maximálně jednou za hodinu a půl.

Takže když mi kolem třetí odpoledne volal Ivan, jestli se večer chystám na sraz lidí ze střední, byl jsem ještě v posteli, dojídal snídani objednanou přes dovážkovou službu a na mobilu sledoval videa dvacetiletých influencerů, kteří si z karibské pláže nebo pětihvězdičkového italského hotelu zcela neironicky stěžují na to, jak je jejich život náročný. Docela jsem je chápal. Taky jsem měl už dva dny v posteli drobečky z chipsů a hrozně se mi nechtělo měnit povlečení, protože to se zdálo jako nesmyslně náročná činnost. Zároveň jsem věděl, že, na rozdíl od těch influencerů, mi velmi rychle docházejí peníze a musím s tím začít něco dělat.

Kolem šesté se mi povedlo vstát, umýt se a vyrazit ven. Lidi ze střední jsem měl, proti všem předpokladům, docela rád. Tahle skupina lidí byla plná rozporů. Jen s nimi se mohlo stát, že diskuse o holení prdele plynule přejde v otázku, jestli je název jisté dejvické kavárny akronym, nebo akrostich. Mimochodem je to akronym, samozřejmě. Jen tihle lidé s oblibou chodí do nejzaplivanějších nádražních hospod, aby v pauzách mezi pitím místního samoseru, který zde eufemisticky nazývají pivem, na upatlaných záchodech za večer prošňupali průměrný měsíční plat učitele základní školy. A jen tihle lidé jsou schopni tři hodiny probírat význam médií pro fungování liberální demokracie, aby se pak šli vyblít před budovu Ministerstva vnitra. Obecně dost rádi diskutovali o politice, což jsem upřímně nesnášel a snažil se tomu vyhýbat. V průběhu jedné rozvášněné diskuse o environmentalismu se mě někdo zeptal: „A ty jsi vlastně levičák, nebo pravičák?“

Zamyslel jsem se a po chvíli reagoval otázkou: „Když chci, aby konečně roboti převzali vládu nad lidstvem, dělá to ze mě levičáka, nebo pravičáka?“

Pak už se mě neptali. I když mám podezření, že od té doby mě pokládají za pravičáka.

* 

René byla vždycky spíš pragmatičtější typ, jenže ani ona nakonec nebyla imunní vůči logickým klamům startupového plánování, které jsem, často nevědomě, rozjížděl ve velkém: „Ty už máš tu aplikaci víceméně hotovou ještě z doby, kdy jsi byla v advokátce. Takže bude stačit, když to rozkreslíme a zadáme programátorům, aby to nakódili. Za dva měsíce bychom to měli mít.“

„Hele a nejsou dva měsíce moc optimistický?“