Ann Granger 

Kdo hledá pravdu? 

Originální název: The Truth-Seeker’s Wife 

Vydáno u Headline Publishing Group, London 2021 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2021 Ann Granger 

First published in 2021 by Headline Publishing Group. 

Translation © Michaela Martinová, 2024 

Obálka © Emil Křižka, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1657-3 (epub)  

ISBN 978-80-279-1658-0 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Tuto knihu věnuji své drahé vnučce Josie s láskou a přáním všeho nejlepšího do budoucna, ať už bude dělat cokoli. 

Kapitola první 

Zbývá mi velmi málo času a nepotřebuji, aby mi to doktor Wilson říkal. Ale než zemřu, vyřeším všechny nevyřízené záležitosti. Je přece povinností zanechat své věci v pořádku, nemám pravdu? O všechno se postarám.

Elizabeth Martin Rossová 

Hrstka šedobílého peří roztroušená na silnici označovala místo vraždy.

Když jsem dnes ráno rozhrnula záclony v ložnici a podívala se ven z okna, spatřila jsem mladého holuba, jak se kolébá po chodníku. Namířil si to přes silnici, když vtom se uprostřed londýnského lesa z cihel a kamení snesl za supění a houkání velkých lokomotiv na nedalekém nádraží Waterloo z oblohy zahalené kouřem sokol stěhovavý. Popadl holuba a odnesl ho pryč. Stalo se to tak rychle, že jsem tomu ani nemohla uvěřit, a přesto už ranní vánek od řeky odnášel důkazy.

Někdy dojde k vraždě přesně takhle – vrah rychle a bezohledně využije okamžiku. Nebo může být vrah opatrný dravec, který pozoruje a vyčkává. V obou případech je kořist, ať už člověk, nebo zvíře, odsouzena k záhubě.

Stále se snažím vytěsnit z mysli události, jež se udály před několika týdny, když jsme si s tetou Parryovou vyrazily na prokleté jižní pobřeží. Nikdy na ně však nezapomenu – ani na šok z prvního zločinu, ani na hrůznost toho posledního.

Jaro vždy vítáme s otevřenou náručí a roku osmnáct set sedmdesát jedna jsme ho vítali dvojnásob. Celou zimu svět halila mlha a obyvatelé Londýna, uvěznění v nažloutlé tmě, se dusili znečištěným vzduchem. Nyní však sníh roztál, mlhy ubývalo a byla méně hustá, kašel a kýchání se pomalu stávaly blednoucí vzpomínkou a na stromech a keřích v parcích se objevily zelené pupeny. Ve Scotland Yardu, jak pravil můj manžel Ben, vládla veselá, pozitivní atmosféra. Tedy alespoň ve srovnání s atmosférou předchozích měsíců.

„Nebude to trvat dlouho,“ dodal. „Uvidíš.“ Mluvil ke svému odrazu v zrcadle na holení, takže jsem si nebyla úplně jistá, jestli to říká mně, nebo to připomíná sám sobě. Ať tak, či onak, měl téměř jistě pravdu. Na lepší počasí si dělali plány nejen bezúhonní občané, ale i všichni zločinci ve městě. Bohatým brzy začne společenská sezona, a tak zavírali své venkovské domy a posílali napřed služebnictvo, aby otevřelo jejich městská sídla. Hostitelky dojednávaly termíny plesů a večírků, domlouvaly schůzky s módními švadlenami a elegantními krejčími. Jsem ráda, že jsem se nikdy nemusela celého toho pozdvižení účastnit, protože můj otec zastával pouze funkci lékaře v malé hornické komunitě.

Spolu s ostatními zavazadly si vyšší vrstvy přivážely do Londýna i své šperkovnice. Zloději jsou jako straky, přitahují je lesklé, blyštivé věci a londýnská sezona pro ně znamená snadnou kořist. Bytaři a příjemci kradeného zboží si nejspíš mnuli ruce v radostném očekávání. Stejně jako profesionální hazardní hráči a nejrůznější podvodníci vyhlíželi blížící se příliv zámožných lidí s radostným očekáváním, jako když rybáři zahlédnou stříbřitý odlesk hejna ryb.

„Za pár týdnů,“ prorokoval Ben a otíral si z brady zbytky holicího mýdla, „si budeme moct nohy uběhat. A nejenom my na Yardu, ale i všichni policisté ve městě, na to vezmi jed.“

Dáma, jež mě zaměstnávala, než jsem se vdala – paní Julie Parryová – také plánovala cestu, ale v tomto případě z Londýna pryč. Byla to vdova po mém zesnulém kmotrovi, který jí zanechal dostatečně velký majetek, aby z něj pohodlně vyžila, a její vlastní podnikatelský talent jí pomohl jmění ještě navýšit. Poté, co strávila zimu v ústraní ve svém londýnském domě, dostala chuť cestovat. Mělo to však jeden háček. Válka mezi Pruskem a Francií sice s posledními zoufalými scénami dospěla ke svému konci, ale klid zbraní mír nepřinesl. Francie se stále zmítala v chaosu. Po pařížské dlažbě tekla krev a docházelo zde k povstání revolučních živlů a k bezohledným akcím úřadů na jejich potlačení.

Netřeba dodávat, že teta Parryová vnímala události za kanálem La Manche s jejich tragédiemi a násilím výhradně ze svého pohledu. Jako by si k oku přiložila Stanhopeův přístroj a prohlížela si kontinentální scénu v detailech, ale v miniaturním měřítku, události omezené na přísné hranice jejích vlastních zájmů.

„Moje cesta do zahraničí nepřichází v úvahu,“ lamentovala. „Zůstanu v Anglii, ale vyrazím někam na pobřeží, abych se nadýchala mořského vzduchu.“

Rozhovor se odehrával v jejím útulném domě na Dorset Square, kam mě pozvala na čaj.

„Dávej si pozor!“ varoval mě Ben ráno u snídaně, když jsem mu předala vzkaz od tety s prosbou, abych přijela.

„Určitě něco chce.“

„Teta Parryová je bohatá žena a neexistuje nic, co by ode mě mohla chtít a nemohla si to snadno opatřit sama,“ podotkla jsem.

Cítila jsem se však nesvá. A jak jsem brzy zjistila, Ben se nemýlil.

V obývacím pokoji na Dorset Square bylo přetopeno. Okna byla pevně uzavřená a z nedostatku vzduchu se mi chtělo spát. Navíc jsem spořádala příliš mnoho opečených briošek. Bylo těžké vést nějakou inteligentní konverzaci, natož zůstat ve střehu, ať už paní Parryová plánovala cokoli. Proto mě její další otázka zaskočila.

„Ten policejní inspektor, kterého sis vzala, je jistě zaneprázdněn svými povinnostmi, nemám pravdu?“

Trochu mě to rozčílilo, protože Bena vždycky nazývala podle jeho profese, nikdy ne jménem, ale souhlasila jsem, že je skutečně velmi zaneprázdněný, ostatně jako vždycky.

„A stále zaměstnáváte tu služebnou, kterou jsi mi odloudila, když jsi odešla z mého domu a založila si vlastní domácnost?“

Přikývla jsem. Říkala to, jako bych jí odlákala váženou služebnou, ale pravda byla taková, že Bessie byla obyčejnou kuchyňskou služkou a teta Parryová sotva tušila, že existuje.

Maličko se předklonila, protože jí korzet nedovolil se ohnout, a důvěrně zašeptala: „Mohl by tě na měsíc postrádat?“

„Postrádat mě?“ zvolala jsem.

„Na měsíc,“ zopakovala teta Parryová trochu zvýšeným hlasem, jako bych trpěla nedoslýchavostí. „Ta služka, která u vás stále pracuje, by se jistě na takovou krátkou dobu dokázala postarat o všechny potřeby domácnosti.“

„Ne. Chci říct, ne celý měsíc…“

„Tak tři týdny?“ smlouvala moje hostitelka. Naklonila hlavu ke straně a čekala na moji odpověď. Vlasy, ne všechny vlastní, měla upravené do složitého účesu a na sobě měla jasně kobaltově modré šaty s krajkovými lemy v barvě slonové kosti a žlutými saténovými stuhami, takže jsem si připadala, jako by mě pozoroval velký exotický pták.

„To by bylo vůči Benovi poněkud nefér…“

Nespokojeně si povzdechla a popuzeně prohlásila: „No dobře, Elizabeth, dva týdny. Ačkoli za tak krátkou dobu člověk sotva využije blahodárných účinků mořského vzduchu.“

„Ach, vy chcete, abych s vámi jela na pobřeží?“ podivila jsem se, když jsem pochopila, co je důvodem její žádosti.

„No, ano, Elizabeth, mám v úmyslu strávit nějaký čas u moře. Vždyť jsem to teprve před chvílí říkala. Copak ty jsi mě neposlouchala? Bohužel jsem opět bez společnice.“

Už jsem přestala počítat, kolik společnic zaměstnala a propustila od té doby, kdy jsem tuto funkci zastávala já.

„Ach, opravdu? To mě mrzí,“ opáčila jsem. A opravdu mě to mrzelo, velmi mrzelo, protože se zdálo, že mě hodlá angažovat jako náhradnici. „Bylo by to obtížné,“ namítla jsem. „Jakkoli je Bessie šikovná na domácí práce, vaří nevalně a vést celou domácnost je něco docela jiného. Kromě toho, když Ben přijde večer domů, těší se na trochu společnosti, na někoho, s kým by mohl probrat svůj den –“

„To já taky,“ přerušila mě. „Nugentovou si samozřejmě vezmu s sebou.“ Nugentová byla její dlouholetá komorná.

„Ale s tou si moc nepopovídám. Potřebuji společnici, i kdyby jen na tak krátkou dobu, a Nugentová tu roli zastávat nemůže. Jsem přesvědčená, že to děvče, Bessie, se o tak malou domácnost, jako je ta vaše, celkem bez problémů postará. A v okolí se jistě najdou obchody s koláči.“

Zhluboka jsem se nadechla. „Kam si chcete vyrazit nadýchat se mořského vzduchu, teto Parryová? Do Brightonu?“

„Proboha, to ne!“ zvolala a zděšeně zvedla zavalité ruce.

„Je tam přelidněno a poslední dobou tam jezdí všemožné existence. Za to může železnice. Nabízejí levné jízdenky na celodenní výlet. Do letoviska se sjíždějí celé rodiny s nemluvňaty, malými, neposlušnými dětmi, staršími příbuznými, piknikovými koši a nejrůznějšími zbytečnostmi. Proto jsem se rozhodla pronajmout si dům na klidném, odlehlém místě na jižním pobřeží, někde, kde se snoubí mořský vzduch s venkovskou krajinou. Potřebuji klid a ticho. Doufám, že mi to schvaluješ.“

Odmlčela se, možná doufala, že se jí zeptám, kde se to zázračné letovisko nachází. Byla jsem však pevně rozhodnutá neprojevovat pro výlet, který jsem nechtěla podniknout, žádné nadšení.

Najednou se na mě paní Parryová podívala a rozzářila se jako sluníčko. Ten úsměv byl tak široký a nečekaný – obvykle se totiž tvářila nespokojeně –, že mě to úplně vyvedlo z míry. To byl samozřejmě její záměr.

„Milá Elizabeth,“ spustila, „ty už přece oblast New Forest v hrabství Hampshire dobře znáš…“

„Snad mi nenavrhujete, abych se tam vrátila?“ vykřikla jsem zděšeně. „Copak jste zapomněla, co se stalo minule? Došlo tam k vraždě!“

Teta Parryová se zachvěla. Rozličné stuhy a mašle na modrých šatech se roztřásly spolu s ní, až se celá její postava pohybovala jako při zemětřesení. Zvedla ruce dlaněmi ven a udělala gesto, jako by chtěla setřít nějakou skvrnu.

„Nemusíš mi tu hroznou událost připomínat, Elizabeth. Dostala jsem nabídku ubytovat se v nádherném sídle na pobřeží, asi míli od… místa, které jsi navštívila předtím. Ten dům je letním útočištěm mých známých, Hammetových, ale nyní se bez něj na několik měsíců obejdou. Domnívám se, že se chystají podniknout cestu po Itálii, i když to znamená riskovat nebezpečí kontinentálního cestování. Rádi nám dají své sídlo k dispozici. Žádnému domu neprospívá, když ho dlouhodobě nikdo neužívá, takže by Hammetovým přišlo vhod, kdybych se tam ubytovala na tak dlouho, jak budu potřebovat.“

Aha, už jsem to začínala chápat. Ačkoli se nyní paní Parryová počítala mezi velmi bohaté ženy, kdysi byla dcerou nemajetného venkovského kaplana. Myšlení pramenícího ze spořivé výchovy se člověk jen tak nezbaví. Naše ubytování by nás nestálo nic kromě jídla.

„Tomu domu se říká Stará celnice,“ pokračovala. „Před lety, když jsem byla malá a válčili jsme s Napoleonem, se to tam pašeráky jenom hemžilo, a tak nechala tehdejší vláda postavit toto místo, kde měl kancelář a bydlení úředník berní správy a zároveň se tam skladovalo zabavené zboží. Tento druh nezákonné činnosti však díkybohu v této oblasti vymizel, a tak vláda budovu prodala. Hammetovi prý utratili nemalou částku za to, aby z ní vytvořili velmi pohodlné letní sídlo. Navíc se nedaleko nachází panství, které patří siru Henrymu Meagerovi, což znamená, že nebudeme bez souseda. Paní Hammetová mu napsala, že přijedu, a on vyjádřil naději, že u něj během našeho pobytu povečeříme. Budeme mít společnost, Elizabeth, nemusíš se obávat, že bys trpěla samotou.“

„Jméno sira Henryho Meagera je mi povědomé,“ poznamenala jsem nerozvážně. „Nikdy jsem se s ním nesetkala, ale když jsem tam byla naposledy, seznámila jsem se s jeho příbuznými.“

„Vidíš?“ zvolala paní Parryová nadšeně. „Budeš se tam cítit jako doma!“

Teď už jsem nebyla jen trochu rozčilená, ale opravdu jsem se zlobila. Zdálo se, že všechno bylo promyšleno a dohodnuto ještě předtím, než mi ten nápad někdo přednesl. A co víc, přiznáním, že jsem o siru Henrym Meagerovi slyšela, jsem celou záležitost zpečetila vlastním neopatrným jazykem. Ach, proč jsi nemohla mlčet, Lizzie? spílala jsem si.

Paní Parryová pokračovala dál a mého rozrušení si v nejmenším nevšímala. „O dům samotný se stará hospodyně, která zároveň zastává funkci kuchařky, a obklopuje ho starobylá, ale příjemná zahrada, jak mě informovali. Kuchařka a zahradník jsou podle všeho manželé a bydlí v malé chalupě poblíž, takže je vše zajištěno.“

Konečně se uráčila vzít můj nedostatek nadšení na vědomí, ale jako vždycky ho dokázala obrátit ve svůj prospěch. „Velmi by ti prospělo, Elizabeth, kdybys jela se mnou. Jsi trochu bledá a vypadáš unaveně, což se ti vůbec nepodobá. Obvykle hýříš dobrou náladou. Od inspektora Rosse by bylo velmi sobecké, kdyby ti odepřel příležitost užít si se mnou mořského vzduchu a trochu si odpočinout v klidném prostředí. Jenom na dva týdny,“ uzavřela teta Parryová hrozivým tónem, „což je velmi krátká doba. Jsem si jistá, že by tě mohl postrádat i tři.“

Později jsem to všechno vyprávěla Benovi u večeře.

„Samozřejmě jsem jí řekla, že to nepřichází v úvahu. Nemohla bych tě tu nechat tři týdny samotného, Bessie napospas! Každý večer bys v kuchyni našel strážníka Biddla, se kterým se schází, a místo toho, aby se motala kolem tebe, by se věnovala jemu.“

„Nemyslím si, že bych chtěl, aby se kolem mě někdo motal,“ namítl Ben mírně.

„Víš, jak to myslím. Prostě jsem tetě Parryové oznámila, že je to naprosto vyloučené.“

Ben se opřel na židli a zkoumavě se na mě zadíval.

„Neber to špatně, Lizzie, ale možná to není zase tak hrozný nápad.“ Zvedl obě ruce dlaněmi ke mně, aby odvrátil mou reakci na ten nečekaný nedostatek podpory. „Upřímně si vážím toho, že ti záleží na mém blahu. Ale mně zase záleží na tom tvém.“

„Nemyslím si, že by mi výlet do Hampshiru s tetou Parryovou a tou chudinkou Nugentovou nějak prospěl,“ zamumlala jsem rozmrzele. „Tím méně, když jedinou zábavou bude příležitostná večeře s místním velkostatkářem, zakončená nepochybně partičkou karet.“

„No, já si tím tak jistý nejsem, miláčku. Zima byla zlá a ty jsi trochu pobledlá. Ovšem pěkná jako vždycky,“ dodal spěšně.

„Nejsem pěkná. Ani to slovo nemám ráda! Zní to, jako bych byla nějaká prázdná nádoba.“

„Tak pohledná,“ opravil se.

„Děkuju. Ale stejně tě tu nechci nechat samotného. Tři týdny, Bene! Ty se budeš po večerech muset spokojit jenom s Bessiinou společností a já nebudu mít na povídání nikoho jiného než tetu Parryovou. Budu uvězněná v izolovaném, větrem bičovaném domě, přede mnou nic než oblázkové pláže zaplavované přílivem, za mnou lány vřesu a hlodáše. Připočti k tomu skličující křik racků nad hlavou… Nesměj se! Žádná zábava, kromě příslibu večeře s tím staříkem Meagerem, ze kterého nejspíš čpí portské na sto honů a trpí dnou.“

„Vrátíš se jako nová,“ trval Ben na svém. „A myslím, že v Yardu budeme mít tolik práce, že se domů nedostanu dřív než pozdě večer.“

„Ale, Bene, přece jsi nezapomněl, co se přihodilo, když jsem se tam vydala naposledy.“

„Samozřejmě že ne. Ale tentokrát pojedeš do jiného domu. Majitelé se chystají na cestu do Itálie, možná už dokonce odjeli. Budeš tam jen ty, paní Parryová, Nugentová a manželé, kteří patří ke stálému personálu. Podle mě není příliš pravděpodobné, že někoho z nich zavraždí, až tam budeš.“

„Tím bych si být tebou nebyla tak jistá,“ zabručela jsem.

„Mohlo by se lehce stát, že zabiju tetu Parryovou.“

„S paní Parryovou si určitě poradíš, drahá,“ konejšil mě můj muž. „Vždycky sis s ní poradila. Jen se nepouštěj do hledání dalších záhad, ano? Ber to jako příjemnou dovolenou u moře a své detektivní instinkty drž pod zámkem.“

„Takže odjíždíte na pobřeží,“ poznamenala Bessie v kuchyni, když jsme umývaly nádobí po večeři. Očividně poslouchala náš rozhovor s Benem. „Božíčku, to bude zážitek.“

„Opravdu?“ zamumlala jsem. „Když jsem tam zavítala naposledy, o zážitky skutečně nebyla nouze, ale žádné takové, ze kterých bych se radovala.“

„Ach, ta vražda,“ opáčila Bessie zvesela. „Nebojte se, paní, blesk nikdy neudeří dvakrát do stejného místa. Tak se to říká, ne?“

„Říkat se to může, ale nejsem si jistá, jestli je to pravda,“ odsekla jsem.

„O inspektora se postarám,“ opáčila Bessie nevzrušeně, „jestli vám dělá starosti právě tohle.“ Potutelně se na mě podívala. „To se vám nepodobá, madam, vzdát se šance na to zažít dobrodružství.“

A tak jsem se znovu vydala na jižní pobřeží, tentokrát s paní Parryovou a Nugentovou. Samozřejmě se z toho vyklubal naprostý opak klidného, odpočinkového pobytu, který všichni slibovali. Ale tak to bylo se vším, co jsem kdy podnikla ve společnosti paní Julie Parryové.

Kapitola druhá 

Někteří plánují dovolenou a jiní plánují vraždu. Důležité je mít smysl pro detail. Pak už stačí jen využít příležitosti. A ta nastane co nevidět.

Přípravy jsou v plném proudu. Jejich i ty moje.

Elizabeth Martin Rossová 

V návalu zoufalství jsem se naposledy pokusila paní Parryovou přesvědčit, aby od svého nápadu upustila nebo zvolila jinou destinaci. Vlakové spojení do Southamptonu bylo časté a spolehlivé, ale ze své předchozí návštěvy této oblasti jsem věděla, že k dosažení New Forest je nutné překonat ústí Southampton Water. Člověk si mohl vybrat mezi pravidelným přívozem a dlouhou zajížďkou po silnici. Rozhodla jsem se všechno vsadit na poslední kartu.

„Pokud vím, teto Parryová, zamýšlené přístaviště pro trajekt na druhé straně, ve městě Hythe, ještě nepostavili, což znamená, že z přívozu nás čeká nebezpečný sestup na kamenitý ostroh. Táhne se od břehu až k místu, kde je voda i při odlivu dostatečně hluboká, aby tam mohl kotvit trajekt. Slézt po malé lávce z lodi na pevnou zem je dost obtížné. Pohyb moře způsobuje, že se lávka hrozivě houpe. Dostat se po svých po ostrohu až na břeh je téměř o zdraví. Něco takového přece nemůžete riskovat.“

„Však také nebudu,“ odvětila paní Parryová klidně. „Už jsem se trochu poptala a pojedeme kolem po silnici. Přes řeku vede na vyšším, mnohem užším místě most. Veškerá silniční doprava jezdí právě tudy. Pan Hammet, majitel domu, do něhož se chystáme, se spojil se sirem Henrym Meagerem a ten se laskavě nabídl, že pro nás na nádraží v Southamptonu pošle svého kočího, aby nás odvezl do Staré celnice.“ Zářivě se na mě usmála. „Takže vidíš, Elizabeth, že se nemusíš vůbec ničeho obávat. Všechno už je zařízené.“

Podceňovat tetu Parryovou se vždycky ukázalo jako obrovská chyba. Prohrála jsem. V duchu jsem viděla, jak karta sklouzla ze stolu a spadla na podlahu.

Na přípravu mi nechala jen málo času. Doplnila jsem zásoby v naší spižírně a sestavila jsem pro Bessie jídelníček jednoduchých pokrmů, které bude Benovi připravovat. Oba mě ujistili, že to beze mě bez problémů zvládnou.

„I když,“ dodal můj manžel vážně, „mi budeš moc chybět.“

A tak jsme se vydaly na cestu. Nejdříve jsme na nádraží Waterloo v Londýně musely nastoupit do vlaku. Zatímco já jsem se na cestu oblékla co nejpohodlněji, do vycházkových šatů, tetu Parryovou, která se považovala za módní ženu, nic takového ani nenapadlo. Naštěstí už módní diktát nevelel nosit krinolínu, ale sukně byly stále velmi objemné a vzadu těsně pod pasem bohatě nařasené. Ani nejpřísněji sešněrovaný korzet však nedokázal velkorysé proporce tety Parryové zredukovat na štíhlé linie. Po nástupišti plula jako galeona, následovaná celým konvojem zavazadel s našimi osobními věcmi a dalšími nezbytnostmi. Ačkoli nám vyhradili celé kupé, sotva jsme se do něj vešly.

„Proč neudělají ty vstupy do vagonů trochu praktičtější?“ bědovala paní Parryová, když jsme se ji s Nugentovou snažily protlačit dveřmi. „Napíšu železniční společnosti a budu si stěžovat!“

Samotná cesta už proběhla bez dalších lapálií. Ale jestliže dostat paní Parryovou do vlaku nebylo snadné, vyložit ji a naše zavazadla a krabice z vlaku v Southamptonu vyžadovalo značné manévry a pomoc portýra a mladého chlapce. Nakonec vystřelila z vagonu na nástupiště jako čertík z krabičky.

Potom přišly na řadu naše krabice. Přilétlo několik racků a hlídkovali kolem, protože si správně uvědomili, že jsme si přivezly jídlo. Zvláště se zajímali o koš z Fortnum & Mason’s, který paní Parryová považovala za nezbytný. Jeden racek si dokonce troufal natolik, že do něj klovl svým zlověstně ostrým zobákem.

„Tohle se mi nelíbí, paní Rossová, ani trochu,“ poznamenala Nugentová sklesle. Pevně uchopila deštník a nesouhlasně se jím po rackovi ohnala.

Ani mně na nějakých ptácích nesešlo. Stejně jako Nugentové mi dělaly starosti jiné věci. „Měly bychom vyhledat náš další dopravní prostředek, teto Parryová,“ naléhala jsem, „a nenechat kočího sira Henryho čekat.“

Naštěstí se v tu chvíli objevil postarší muž. Měl na sobě objemný plášť s kápí, jaký bylo možné vídat na kočích před třiceti lety, a v ruce držel klobouk. Pozdravil nás a hluboce se uklonil.

„Vy budete určitě ta výprava, co ji mám zavízt do Starý celnice, že?“ zeptal se, když se s bolestným zaúpěním narovnal. „To ty moje klouby,“ dodal na vysvětlenou svého bolestného výrazu. „Sehnu se raz dva, ale jak se mám narovnat, stojí to za starou bačkoru.“

„Ano, to jsme my,“ odpověděla jsem s jistou úlevou.

„A vy musíte být kočí sira Henryho Meagera.“

„Tak, tak, madam. Tizard jméno mé. Je dobře, že jsme s sebou vzali kromě kočáru i dvoukolák,“ dodal, když mu zrak padl na hromadu zavazadel. „Pán říkal, že ho budeme potřebovat. ‚Tizarde,‘ povídá, ‚když dámy cestují, berou si s sebou celý vagon krabic a kufrů, dej na má slova. Budeš potřebovat dvoukolák. Zajdi pro Davyho Evanse. Může ho řídit a pomoct ti ty bedny naložit.‘ Tak jsem ho poslechl.“

„Jsme siru Henrymu velmi vděčné,“ ujistila jsem ho.

„Pojďte za mnou, dámy, kočár čeká venku, stejně jako Davy s dvoukolákem. Zavazadla tady nechte, Davy pro ně zajde. Už si s nima nějak poradí.“

Dala jsem přiměřené spropitné našemu portýrovi i chlapci, kteří nám pomohli dostat z vlaku nejen naše zavazadla, ale i nás samotné. Portýr mi poděkoval a dodal: „Však to stálo za to! Na tu dámu je pěkný pohled.“ Kývl směrem k paní Parryové, která to naštěstí neslyšela. „My vám tady s tím hochem zatím ta zavazadla pohlídáme,“ nabídl se. Všimla jsem si, že se dotyčný chlapec posadil na koš Fortnum & Mason’s. Na jeho veselý úsměv jsem odpověděla přísným pohledem. Proutěný koš byl zapnutý koženými řemínky, ale nebyl zamčený a já jsem měla podezření, že ten malý dareba má stejné úmysly jako racci.

Tizard už vyrazil, a tak jsme ho z nádraží následovaly na hlavní silnici a tam skutečně stál úctyhodný čtyřkolový kočár, jak vozka sliboval. Zdálo se, že koně, které do něj zapřáhl, pro tento účel přivezli odněkud ze statku. Předpokládala jsem však, že ve venkovském prostředí, kam jsme se vypravily, nebylo příliš zapotřebí páru drahých kočárových koní. Hned vedle jsem zahlédla dvoukolák tažený statným, tmavě hnědým poníkem, u jehož hlavy stál muž a hladil ho po krku.

„Davy!“ zavolal Tizard. „Dámy už jsou tady a krabice jsme ti nechali vzadu na nástupišti.“

Muž poodstoupil od poníka, zcela neskrývaně nás přejel pohledem od hlavy až k patě a poťouchle se usmál. Byl to mohutný, opálený chlapík s tmavými vlasy, pohledný takovým tím lehce pirátským způsobem. Vypadal, jako by vyskočil rovnou z jednoho z těch laciných románů, které dával Bessie číst strážník Biddle. Odhadovala jsem, že mu zbývá tak rok dva do třicítky. Na sluhu se však choval poněkud nepatřičně, soudě podle toho, jak se mu rozšířil úsměv, když si prohlížel paní Parryovou.

„To je podkoní sira Henryho?“ zeptala jsem se Tizarda potichu.

Kočí se uchechtl. „Co vás nemá, madam. Davy Evans nepracuje pro nikoho. Ale je k dispozici, dalo by se říct. Když ho člověk potřebuje, je vždycky po ruce. Zaběhni pro ty zavazadla, Davy,“ dodal směrem k druhému muži. „Já pojedu s dámama napřed.“

Abychom paní Parryovou vmanévrovali do kočáru, použili jsme opačný postup než při vystupování z vlaku. Kočár však nebyl příliš prostorný, takže když jsme se všechny tři nacpaly dovnitř, nemohly jsme se skoro vůbec hýbat. Se srdcem až v krku jsem pomyslela na poměrně dlouhou cestu, která nás čekala.

Tizard za námi zabouchl dveře a zůstal stát venku. V okénku se objevila jeho prošedivělá hlava, která jako by se bez těla volně vznášela v prostoru.

„Á, málem bych zapomněl!“ Zhluboka se nadechl a odrecitoval zjevně nacvičenou řeč: „Sir Henry vás pozdravuje a doufá, že jste měly dobrou cestu. Dnes večer vám chce dopřát čas, abyste se v klidu ubytovaly, ale zítra v půl sedmé by s vámi rád povečeřel. Věří, že mu odpustíte, že vás nenavštíví předem, aby vás pozval osobně, ale trápí ho dna.“ Narazil si klobouk na hlavu na znamení, že řeč je u konce.

Já to věděla, pomyslela jsem si poněkud nevhodně. Věděla jsem, že bude postižený dnou! Nesmím zapomenout zmínit se o tom v dopise Benovi.

Tizardova hlava zmizela tak náhle, jako se objevila, a kočár se otřásl, jak muž vylezl na kozlík. Hvízdl na koně a vzápětí jsme s trhnutím vyrazili vpřed a dali se na těžkopádný postup.

„V půl sedmé jsem nevečeřela už více let, než si pamatuji,“ poznamenala nostalgicky paní Parryová.

Seděla po směru jízdy, zatímco já a Nugentová jsme se mačkaly vedle sebe zády ke koním. Přes rameno tety Parryové jsem malým zadním okénkem zahlédla Davyho Evanse, jak stojí na silnici a pozoruje náš odjezd. Zatím se ani nepohnul, aby naše zavazadla naložil do dvoukoláku. Chápala jsem však, proč ho sir Henry poslal. Kdyby všechny naše krabice naskládali na střechu tohoto starého kočáru, pružiny by tu váhu nevydržely. Se skřípěním rachotil po silnici a já jsem se začala obávat, že se uprostřed cesty rozbije, zvlášť když zapadající slunce propůjčilo okolní krajině okrový nádech.

Brzy poté, co jsme opustili město a přejeli kamenný most přes ústí řeky Test, jsme se prudce stočili na jih a pokračovali dál podél pobřeží na straně Hythu, se Southamptonen po své levici na druhé straně vody.

Cesta mi přinesla vzpomínky na mou předchozí návštěvu. Oblast známá jako New Forest je osamělé místo a navzdory názvu není celá zalesněná. Rozprostírají se zde rozsáhlé plochy vřesovišť, po nichž se potulují poníci a další hospodářská zvířata, vyháněná na pastvu lesníky, kteří mají právo pást svá zvířata na této chudé půdě. Světla však ubývalo a viditelnost se zhoršovala. Sem tam jsme minuli kamenný domek, a jednou dokonce hostinec. Z jeho dělených oken zářilo do tmy teplé světlo lamp, takže na temné silnici působil jako maják. Ve výhledu na moře nám nyní bránily stromy a soumrak, který halil okolní krajinu do fialového hávu.

Tmavnoucí obloha i hostinec osvětlený lampami neunikly pozornosti paní Parryové. „Doufejme, že dům, do něhož jedeme, má takovou vymoženost jako plynové osvětlení,“ poznamenala. „Ale začínám si myslet, že ne. Ačkoli lampy nebo svíčky, na tom nesejde, pokud bude večeře v půl sedmé, přenese mě to do časů mého mládí,“ dodala a neznělo to nespokojeně.

Nugentová, Londýňanka každým coulem, však její optimismus ani zdaleka nesdílela. „Jestli tam nebudou plynové lampy,“ bručela, „tak po setmění nevystrčím nos z domu.“

V místech, kde jsme projížděli lesem, jako bychom vnikli na území nějaké číhající příšery, která natáhla své rozvětvené paže, aby polapila neopatrné pocestné a pohltila nás.

„Tam venku může být cokoli!“ zamumlala Nugentová. Nemusela se ničeho obávat. Po většinu cesty jsme podle všeho byli úplně sami. Člověk by řekl, že o to víc si spolu budeme povídat, ale opak byl pravdou a celý kočár se ponořil do nervózního ticha.

Po značně nepohodlné cestě jsme opět dorazili k pobřeží a zastavili na opuštěném úseku silnice. Rozlehlé vřesoviště se halilo do stínu a světla z dalších obydlí byla v nedohlednu.

„Proč jsme zastavili?“ podivila se paní Parryová.

Kočár se znovu mírně otřásl, jak Tizard slézal z kozlíku.

Nyní se objevil ve dveřích a v ruce držel lucernu.

„Tak jsme tady, dámy,“ oznámil nám. „Posledních pár kroků budete muset ujít pěšky.“ Otočil se a ukázal do stínů.

„Támhle kousek pod námi je Stará celnice. Není to daleko, ale sjet dolů kočárem by bylo skoro o hubu. Je tam málo místa na otočení a beztak je už moc velká tma. Ale kdybyste si ráčily vystoupit, dovedu vás ke dveřím.“

„Cože?“ vykřikla teta Parryová zděšeně.

Slyšela jsem, jak si Nugentová brblá pod vousy, jaké je to podivné, staré místo na dovolenou.

V tu chvíli však zahlaholil na pozdrav mužský hlas a směrem od domu se k nám houpavým pohybem blížilo světlo.

„Á,“ ozval se Tizard, „Jacob nám přišel podat pomocnou ruku.“

Ze stínu se vynořila postava držící lucernu, hlavu měla skloněnou a mumlala něco, co měla být nejspíš slova na uvítanou, ale nerozuměla jsem, co přesně říká.

„Posviť nám, Jacobe!“ pobídl ho Tizard. Otočil se zpět ke kočáru a oslovil paní Parryovou: „Jen mi podejte ruku, madam, a já vás odtamtud vytáhnu raz dva.“

Paní Parryové se jeho návrh pranic nezamlouval. Neměla v úmyslu podat kočímu ruku ani se nechat „vytáhnout raz dva.“

„Elizabeth, má drahá,“ obrátila se ke mně, „buď tak laskavá a vystup si jako první. Nugentová může jít za tebou a pak mi pomůžete dolů.“

Neobratně jsem se vyškrábala ven. Měla jsem pocit, že vstupuji do neznáma, a docela ráda jsem se chytila Tizardovy paže. Hned po mně následovala Nugentová, která v ruce stále svírala deštník, připravená odrazit jakékoli nebezpečí číhající ve tmě. Teta Parryová se pak protlačila dveřmi a konečně jsme se všechny tři ocitly na pevné zemi. Koně zapřažení do kočáru za námi frkali a podupávali. Měli za sebou dlouhý den a cítili, že domovské stáje už jsou na dohled. Od zbrocených boků jim stoupala pára a sálalo z nich horko.

„Veď nás, Jacobe!“ vyzval ho Tizard.

A tak jsme vyrazili. Já a Nugentová každá po jednom boku paní Parryové, abychom ji podpíraly za lokty. Půda pod našima nohama – směs písku, rašeliny a kamení – tlumila naše kroky. Zdálo se mi, že cítím vůni borovic. Jacob šel s lucernou jako první a Tizard celou skupinku uzavíral. Zpoza mraků se vyloupl měsíc a propůjčil nám na cestu svůj bledý lesk, ale chápala jsem, proč se kočímu nechtělo sjíždět s kočárem ze silnice. Paní Parryová si bez ustání stěžovala, že si všichni zlámeme kotníky a že by určitě zůstala přes noc v Southamptonu, kdyby tušila, na jak odlehlém místě se usedlost nachází.

S úlevou jsem si všimla, že se blížíme k domu, a ne jen tak ledajakému. Byl obrovský. Možná že současní majitelé, Hammetovi, nechali původní budovu rozšířit. Kamenné zdi byly obílené a zdálo se, že se v měsíčním světle třpytí. Spodní okna zářila jasně žlutou barvou a před vstupními dveřmi se houpala petrolejová lampa, ačkoli se zdálo, že se díváme na boční, a nikoli přední stranu domu. Ale právě touto stranou byla budova obrácená k cestě. Koneckonců ji původně nepostavili jako letní sídlo šlechticů, ale jako kancelář pracovníka berního úřadu. Když se dveře otevřely, obklopila nás hřejivá záře. Na prahu se objevila ženská postava a hluboce se nám uklonila. Hned za ní stála druhá žena, taktéž s hlavou skloněnou.

„Vítejte, dámy. Jsem hospodyně, paní Dennisová. A tohle je moje dcera Jessie, která mi pomáhá. Doufám, že jste měly dobrou cestu.“

„Ne!“ zalapala paní Parryová po dechu. „Přímo příšernou!“

Hospodyně nejspíš podobnou odpověď očekávala, protože příjemným tónem odpověděla: „Ale jste tady, živé a zdravé a na ničem jiném nezáleží.“ Ukázala na našeho průvodce s lucernou. „To je Jacob, můj manžel. On se stará o vnější část domu a já o tu vnitřní, jak jste si jistě domyslely.“ Paní Dennisová se obrátila na našeho kočího. „Pověz, Tome Tizarde, copak jsi provedl s jejich zavazadly?“

„Davy jede s dvoukolákem za náma,“ vysvětlil Tizard a pak se obrátil ke mně. „Vrátím se zítra v půl šesté, abych vás a tu druhou dámu vzal na večeři k siru Henrymu.“

„Děkuji,“ odpověděla jsem mu. „Ale vůz s našimi zavazadly ještě nedorazil. Doufám, že neměl cestou nehodu.“

„Davy se určitě za chvíli objeví,“ uklidňoval mě Tizard.

„Nejspíš se jen někde zastavil na pivo. Dělá si věci po svém, ale přijede, nebojte se.“

„No to je skvělé!“ poznamenala paní Parryová poněkud ironicky. „Divím se, že sir Henry využívá služeb takového člověka.“

„Jen si nemyslete, tenhle Davy dokáže být užitečný chlapík,“ prohlásil Tizard a vzápětí dodal: „Dobrou noc vám přeju.“

Paní Dennisová nás pobídla, abychom šly dovnitř, zatímco její manžel zmizel v okolních keřích. Věděla jsem, že je to zahradník, ale určitě se nemohl celou noc schovávat na zahradě. Pak jsem si vzpomněla, že manželé vlastně bydlí v nedaleké chalupě.

Bez zavazadel bylo obtížné se ubytovat. Hospodyně nás však ujistila, že brzy v pořádku dorazí. Co kdybychom se mezitím navečeřely? Určitě musíme mít hlad.

To paní Parryové připomnělo, že jí cestou opravdu pořádně vyhládlo.

Plynové osvětlení sem ještě nezavedli, přesně jak jsme se obávaly, a tak jsme dostaly každá jednu svíčku a vystoupaly po úzkém schodišti, abychom si prohlédly své pokoje a svlékly svrchní oděv. Schody vedly nahoru na čtvercové odpočívadlo, z něhož se po celé délce domu, z jedné strany na druhou, rozbíhaly dvě dlouhé chodby. Znovu jsem si připomněla, že tento dům nebyl původně postaven jako rodinné sídlo, ale jako základna pro státní příjmové aktivity. Díky tomu bylo uspořádání poněkud nepohodlné, protože obě chodby byly velmi úzké. Paní Parryové byla zřejmě přidělena hlavní ložnice na chodbě vlevo od schodiště a v malém přístavku měla k dispozici svoji vlastní šatnu, kde byla připravena postel pro Nugentovou. Můj pokoj se nacházel v chodbě napravo od podesty. Ubytovali nás tedy na opačných stranách domu, v určité vzdálenosti od sebe. Můj pokoj byl sice menší, ale hezky zařízený, a přestože mě teď tma připravila o výhled, tušila jsem, že ráno se mi naskytne krásná podívaná na moře a možná i na ostrov Wight.

Sundala jsem si klobouk a svrchní oděv a položila je na postel. Zaklepání na dveře ohlásilo příchod Jessie se džbánem horké vody. Nalila ji do umyvadla na stolku. Bylo to statné, asi šestnáctileté děvče s hřívou hustých zrzavých vlasů svázaných stuhou v zátylku.

„Máma říkala, že se určitě budete chtít osvěžit,“ prohlásila vesele.

S radostí jsem ji poslechla a náležitě se opláchla, ačkoli jsem se nemohla převléknout, protože naše zavazadla ještě nedorazila. Vrátila jsem se dolů do jídelny a našla jsem tam paní Parryovou. Také na sobě stále měla cestovní šaty, ale už seděla u krásně prostřeného stolu s nažehleným ubrusem a velkou petrolejovou lampou se stínítkem z rubínového skla, vrhajícího narůžovělou záři. Podávalo se vydatné, chutné jídlo, které začínalo polévkou, po níž následovala čerstvá ryba, pečené kuře s brambory a nakonec smetanový dezert. Doufala jsem, že Nugentové v kuchyni servírují stejně dobré pokrmy. Během chodu s kuřecím masem nastal venku rozruch značící, že konečně dorazila naše zavazadla. Slyšely jsme, jak je nosí dovnitř a po schodech nahoru, co chvíli se ozvala rána či zadunění.

„Připadají mi poněkud nedbalí,“ poznamenala paní Parryová, když nad našimi hlavami zazněla obzvlášť hlasitá rána, následovaná krátkou ostrou výměnou názorů mezi dvěma muži. „Myslíš, že ten chlapík, co řídil dvoukolák, přijel opilý?“

To bylo docela dobře možné, přesto jsem se Davyho zastala a upozornila ji, že schodiště je velmi úzké, stejně jako chodby v patře. „A stropy jsou tu nízké.“ Nemohla jsem si pomoct a dodala jsem: „Chudák Nugentová bude velmi nešťastná, že nemá plynové osvětlení.“

„Je to velmi neobvyklý dům,“ usoudila teta Parryová.

„Pan Hammet nás měl před jeho zvláštnostmi varovat předem.“

Když jsme vstávaly od stolu, obě už jsme se sotva držely na nohou. Únavu z cesty ještě uspíšilo dobré jídlo.

„Půjdu si lehnout,“ oznámila mi teta Parryová. Souhlasila jsem, že je to dobrý nápad a že udělám totéž.

V tu chvíli přišla paní Dennisová a zeptala se nás, zda nám chutnalo. Obě jsme ji ujistily, že všechno bylo výborné.

„Ať se vám hezky spí, dámy,“ popřála nám. „My s manželem v domě přes noc nezůstáváme, bydlíme v chalupě kousek odsud. Je to, co by kamenem dohodil. Ale nebojte se, kdybyste cokoli potřebovaly, můžete se obrátit na Jessie. Ta tu spí, aby vám byla k ruce, kdyby jí bylo zapotřebí. Obě máte v pokoji u postele provaz se zvonkem.“

Byl to dlouhý, vyčerpávající den, a tak se mi ulevilo, že si můžu konečně lehnout do postele. Chtěla jsem napsat Benovi, než půjdu spát, ale rozhodla jsem se, že to počká do rána. Budu mít spoustu času, protože paní Parryová nikdy nevycházela z pokoje před polednem.

Navzdory únavě jsem však neusnula hned. V mém vlastním domě nedaleko londýnského nádraží Waterloo noc přerušovaly zvuky železnice. Zvuky, které jsem slyšela nyní, byly úplně jiného rázu a možná právě kvůli té nevšednosti jsem zůstala vzhůru a pozorně jsem naslouchala. Nastal příliv a vlny pod námi hrály svůj charakteristický refrén, tiché šumění přerušované občasným plesknutím vody o překážku. V té tmě, která panovala při našem příjezdu, se to nedalo poznat, ale dům musel být situován tak, aby měli berní úředníci dobrý výhled na moře i pobřeží v obou směrech. Než jsem sfoukla svíčku, roztáhla jsem závěsy, takže místnost zalévalo jen stříbřité měsíční světlo. Vítr, který se s večerem zvedl a volně se proháněl nad hladinou, si našel cestu do půdního prostoru a rozvrzal trámy nad mou hlavou tak, až jsem si připadala jako na palubě lodi, a ne na pevnině.

Jak jsem tak poslouchala, začala jsem si představovat, že to vrzání a chrastění nemá na svědomí jen vítr, ale i někdo, kdo se potají pohybuje na půdě. Tam nahoře musí být podkrovní místnosti, pomyslela jsem si. Možná tam někdo spí. Nemohl to být ani jeden z Dennisových, protože jsem věděla, že se oba na noc vrátili do svého domku. Pohrává si s tebou představivost, napomenula jsem se. Vtom se však ozvalo hlasitější zavrzání, spíš jakési ostré prasknutí, a já jsem se vylekaně posadila na posteli. Určitě tam někdo byl. Pak jsem si vzpomněla.

„Proboha, Lizzie,“ zamumlala jsem si pro sebe. „Určitě tam spí Jessie Dennisová. Necháváš se příliš unášet fantazií.“

Přesto jsem sáhla po šálu, který jsem nechala přehozený přes pelest v nohou postele, omotala jsem si ho kolem ramen a vystrčila nohy z postele. Prsty jsem nahmatala pantofle, a když jsem je našla, po špičkách jsem docupitala ke dveřím pokoje. Rozhodla jsem se, že není třeba zapalovat svíčku, která stála v keramickém svícnu na nočním stolku spolu s krabičkou zápalek. Stačilo jasné, chladné světlo měsíce. Otevřela jsem dveře tak tiše, jak jsem dokázala, a vyšla na chodbu. Tady mi měsíční světlo nijak nepomáhalo a já jsem zalitovala, že jsem se přece jen neobtěžovala se svíčkou. Po hmatu jsem klopýtala dál, dokud jsem na samém konci chodby nenarazila na malé dveře, které bránily dalšímu postupu. Zdálo se, že jsou zajištěny primitivní západkou. Zvedla jsem ji, ale neviděla jsem, co je přede mnou. Opatrně jsem udělala jeden krok – a okamžitě jsem si narazila palec. Sklonila jsem se a nahmatala překážku. Přímo přede mnou čněl z podlahy úzký dřevěný schod a nad ním další – a další. Úzké schodiště. To musel být přístup do podkroví. Teď, když jsem uspokojila svoji zvědavost, jsem chtěla malá dvířka zase zavřít, ale vtom jsem zaslechla šum hlasů. Seshora ke mně doléhal šepot a ženské chichotání. Vzápětí jsem rozpoznala další hlas, rozhodně ne ženský. Jessie Dennisová opravdu spala nahoře, ale ne sama. Nebylo divu, že tu ráda zůstala, „kdyby jí bylo zapotřebí“.

No, pomyslela jsem si, podle všeho ji skutečně někdo potřeboval, ale ani já, ani paní Parryová jsme to nebyly.

Tiše jsem dveře od schodiště zavřela a vrátila se do svého pokoje. Jakmile jsem zalezla zpátky do postele, okamžitě jsem usnula.

Znovu jsem se probudila za svítání. Překulila jsem se k oknu a trhla sebou, když jsem spatřila racka, který seděl na římse a nepřátelsky mě pozoroval žlutým okem. Malé cestovní hodiny na nočním stolku mi potvrdily, že na vstávání je ještě příliš brzy, ale stejně jsem vyklouzla z postele a přešla k oknu. Sotva jsem se k němu přiblížila, racek zamával křídly a odletěl pryč. Prostor před domem už zalévalo chladné ranní světlo a já jsem poprvé uviděla, co se nachází na druhé straně zahradní zídky. Kolem vedla kamenitá cesta a hned za ní se táhl travnatý pruh s nízkými křovinami. Pak se země se znepokojivou prudkostí svažovala až k pláži snad čtyři nebo pět metrů pod námi. Chtěla jsem se vrátit do postele, když se nečekaně objevil muž. Obešel dům z boku, takže musel vyjít kuchyňskými dveřmi. Nezahnul však za roh, aby vyšel po pěšině k hlavní silnici, po níž jsme jeli předchozího večera, ale přešel kousek zahrady a dřevěnou brankou vyšel na úzkou stezku nad pláží. Zabočil doleva a vydal se z kopce dolů. Okamžitě jsem ho poznala. Davyho Evanse nebylo možné si splést.

Kapitola třetí 

Teď už je všechno naplánováno, detaily doladěny, není prostor pro chyby. Příště to nesmím nechávat na poslední chvíli. Ale osud tomu tak možná chtěl. Tuhle příležitost nehodlám v žádném případě promarnit.

Elizabeth Martin Rossová 

„Nemáte hlad, madam?“ zeptala se paní Dennisová s ustaraným výrazem ve tváři. „Špatně jste se vyspala?“

„Ne, ne, spala jsem docela dobře,“ ujistila jsem ji.

„A snídaně byla výborná, jen toho tak brzy moc nesním.“

„Však ono vám do oběda určitě vyhládne,“ zněla odpověď.