Kate Quinn 

Lev a růže 

Originální název: The Lion and the Rose 

Vydáno u Berkley Books, a division of the Penguin Group, New York 2014 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © 2014 by Kate Quinn 

All rights reserved. 

Translation © Lenka Faltejsková, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1679-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-1680-1 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Virginii Quinnové, 

další výjimečné babičce, 

mé nedostižné čtenářce, kritičce a povzbuzovatelce. 

PROLOG 

Prosinec 1494 

Odvaha muže projeví se mnohem spíše v drobných skutcích než ve velkolepých činech.

BALDASSARE CASTIGLIONE 

Leonello 

„Jsem silně rozčarovaný,“ postěžoval jsem si své paní.

„Padneme do zajetí nepřátelských vojsk, a kde jsou podzemní kobky? Kam se poděly mučírny a okovy? Kdyby tě alespoň prodali do harému nějakého maurského kupce, bylo by co vyprávět.“ Na to, abych se svému vtipu zasmál, mě všechno moc bolelo, zmohl jsem se sotva na povzdech.

„Pár večerů popíjíš víno s francouzskými generály, posloucháš francouzské komplimenty a pak tě ve všem přepychu pošlou i s doprovodem zpátky do Říma – to prostě nemá žádný vypravěčský břink!“

„Mně to tedy přece jen připadalo o něco náročnější.“ Giulia Farnese, sedící na protější straně v kočáru, přelétla pohledem mou zafačovanou hruď, rameno a bok, dlahy, k nimž mi francouzský lékař připevnil zlámané prstů, černé modřiny, které pokrývaly takřka každičký centimetr mé kůže jako dehtové skvrny. „Co bolest, Leonello? A stoické zatínání zubů si můžeš rovnou odpustit.“

„Jářku, bolest je to skutečně velkolepá,“ prohodil jsem konverzačně. „Už jsme se stačili poznat velmi důvěrně. Snad jí dokonce dám nějaké jméno, a až tohle všechno skončí, nechám si ji jako mazlíčka.“ Francouzští vojáci mě zbili do krve za to, že jsem se opovážil bránit svou paní, když nás cestou zpátky do Svatého města přepadl jejich výzvědný oddíl a vrhl se na naši družinu jako smečka vlků. Tedy přesněji vzato, zbili mě do krve, protože než mě stačili zneškodnit, tři z těch vojáků jsem zabil a další dva zranil. Muži vesměs špatně snášejí, když je poníží někdo jako já.

Jsem totiž trpaslík, víte? Takový ten, jaké vídáte šaškovat na slavnostech a žonglovat s dřevěnými míčky, až na to že já žonglovat odmítám. Mám stejně krátké nohy prohnuté do o, příliš velkou hlavu a široký trup jako ostatní mého druhu, k tomu ovšem dovedu neobyčejně dobře vrhat noži. I na vzdálenost deseti kroků strefím ohryzek člověka stejně snadno jako ohryzek jablka a tato dovednost mi získala zaměstnání ochránce papežovy zlatovlasé milenky Giulie Farnese. Kdyby úlohu jejích ochránce zastával urostlý mladík, byli by ho Francouzi okamžitě zabili – nepřátelé se vždycky zaměřují nejprve na urostlé mladíky, chtějí zlikvidovat potenciální hrozbu. Zato trpaslíka si nikdo ani nevšimne. Přinejmenším dokud je nezačne zabíjet. Pak už je pozdě.

Má hrdinná obrana ani mé dýky ovšem na celé situaci nic nezměnily a Giulia nakonec upadla do francouzského zajetí. A nyní jsme se vraceli domů, protože Jeho Svatost borgiovský papež zaplatil výkupné tři tisíce scudi. Tento obnos včera večer doručil posel, který štval svého koně tryskem celou cestu až z Vatikánu. Po pouhých dvou dnech v zajetí jsme tedy kodrcali zpátky do Říma a náš kočár spolu s dalšími dvěma vozy doprovázely holou zimní krajinou čtyři stovky náhle galantních francouzských vojáků.

„Opravdu nic nepotřebuješ?“ Tmavé oči mé paní Giulie si mě prohlížely s nezvyklou vážností. Byla ta nejkrásnější žena z celé Itálie, nebo se to o ní alespoň tradovalo – Giulia la Bella, Vatikánská Venuše, Nevěsta Kristova (když chtěli být lidé jedovatí). Nejedny mizerné verše opěvovaly její bělostná ňadra, růžové rty, proslulé zlaté vlasy, jež jí rozpuštěné sahaly až k drobným nožkám. Při pohledu na ni se rozechvěl každý muž včetně Svatého otce – a já poslední dva roky střežil každičký její krok. Viděl jsem ji rozespalou, se slepenými víčky, nachlazenou, viděl jsem ji sténat při porodu a viděl jsem její tvář pokrytou kašovitými zkrášlovacími maskami z fazolové mouky a vaječných bílků. Vzhledem k tomu jsem její krásu vnímal už jen velmi zřídka.

„Měli jsme s návratem počkat,“ pronesla znepokojeně.

„Ještě na tak dlouhou cestu nejsi pořádně zotavený, ať si ten jejich felčar vykládá, co chce!“

„Dva dny těch pomejí, co jim Francouzi říkají jídlo, mi bohatě stačily, má paní. Jediný další by mě byl zabil.“ Stálo mě veškeré soustředění mluvit srozumitelně, zmáhalo mě otupující vyčerpání z té nepřetržité bolesti. Jazyk jsem měl těžký jako z kamene.

„Vážně to byly jen dva dny?“ Giulia pohladila po vláskách dcerku, která jí dřímala v náručí a hlavu měla položenou na jejím rameni. Maličké Lauře ještě nebyly ani dva roky, nicméně i ona napětí posledních dvou dnů vnímala a držela se matky jako klíště. „Mně to připadalo jako celý rok.“

„Díky milosrdné Matce Boží jsem většinu toho času strávil v bezvědomí.“ Ale možná bych měl směřovat své díky spíš ke svatému Juliánu Hospitatorovi. Zřejmě má slabost i pro vrahy jako já. A zabil jsem už dříve, nejen Francouze, a z mnohem temnějších důvodů, než je obrana papežovy milenky.

V kočáru se nedalo dýchat. Natáhl jsem ruku s dlahou a chtěl pootevřít okenici, vzápětí mi však do dlaně vystřelila prudká bolest, až jsem se musel surově kousnout zevnitř do tváře, abych nekřičel. Na tu ruku mi dupali francouzští vojáci, aby mě přinutili pustit nůž. Zpřelámali mi každičký prst a o malíček jsem přišel úplně. Ten jejich felčar mi zkrvavený kus masa čistě odřízl a pahýl opálil. Ostatní prsty mi připevnil k dlahám, vyčistil a ošetřil i ostatní rány, vysušil krev, vyřízl úlomky kostí, načež všechno zafačoval, zkrátka dělal to, co doktoři dělají, aby své oběti udrželi při životě.

Já byl celou dobu vesměs v bezvědomí. Doktor ale nejspíš dobře věděl, co dělá, protože rány pak konečně přestaly krvácet. Všechna zranění se slila v jeden mohutný proud bolesti, který protékal celým mým tělem – tedy až na tu ruku. Bodná rána do prsou mě málem zabila, přesto ta zhmožděná ruka z nějakého důvodu bolela nejvíc, jinak než všechno ostatní. Kdykoli jsem jí pohnul, vystřelila z ní agonie jako prudký oslepivý záblesk.

Nevadí, uklidňoval jsem se, kdykoli jsem se podíval na zbývající prsty na dlaze. Malíček k vrhání dýk nepotřebuješ. Nože mi vrátili – přičemž pochopitelně opěvovali mou srdnatost. Kéž se všichni škvaří v pekle.

Má paní si všimla, jak jsem se zašklebil bolestí. Pochopitelně – koneckonců byla děvka, byť měla jen jediného vysoce postaveného mecenáše, a dokázala v mužích číst stejně snadno jako já ve svých milovaných knihách. „Tvoje ruka…“

„Přestaň s tím, madonna,“ okřikl jsem ji podrážděně a snažil se rozehnat temno, které se mi začínalo dělat před očima. „Věř, že jsem ještě nikdy necestoval v takovém pohodlí. Připadám si jako nějaký sultán.“ Giulii vrátili kočár, francouzský generál jí taktně vydal ukradené koně, a dokonce přidal lahev vlastního vína, opletenou proutím, to kdyby dostala La Bella během jednodenní cesty do Říma žízeň. Má paní nechala svou sestru a tchyni jet ve voze se služkami a celé druhé sedadlo ve svém kočáře vyhradila mně, abych mohl cestovat vleže. Mně však hrdost velela zůstat sedět. La Bella mě peskovala, že jsem zarputilý blázen, a všechna ta hrdost, bolest a její spílání způsobily, že jsem nakonec napůl ležel a napůl seděl, takže i pohodlí jsem měl jen napůl, pořád to ovšem bylo lepší než se mačkat ve voze s ostatním služebnictvem a za to jsem jí byl vděčný.

„Nemohla bych tě přece nechat kodrcat se v tom rozvrzaném voze až do Říma,“ opáčila. „Ne po tom, cos pro mě udělal.“

„Na tom nesejde.“ Hltal jsem studený vzduch z otevřeného okna, vítr se do mých neoholených tváří opřel jako políček. Suché hnědé svahy byly liduprázdné – stačil jediný pohled na hejno vojáků, pochodujících pod praporem s francouzskou lilií, a každý vesničan na míle daleko se vypařil. Jako bychom projížděli zemí duchů. „I když musím uznat, že ta scéna, kterou jsi ráno tropila, dokud mě nepřemístili do kočáru, byla fascinující,“ podotkl jsem. „Zvlášť ten rozkošný jekot a dupání nožkou!“

„V hysterických scénách jsem se opravdu zdokonalila, že? Myslím, že i po těch dvou dnech jsou Francouzi štěstím bez sebe, že mě mají z krku.“ Má paní byla z povahy sladká jako med a klidná jako lesní potůček, všichni sloužící ji zbožňovali a často také bezostyšně využívali. Ovšem před Francouzi sehrála docela jinou roli – stala se rozmazlovanou a nesnesitelnou papežskou milenkou, vztekala se, urážela je, při sebemenší provokaci propukala v pláč. Zadíval jsem se na ni a musel uznat, že v tom cestovním kožešinovém plášti vypadá skutečně velkolepě. Když si Lauru v náručí posunula, aby ji tím pláštěm mohla lépe přikrýt, všiml jsem si, jak se jí ve výstřihu zatřpytila velká perla.

To mě překvapilo. „Oni ti ji nesebrali?“

„Ne.“ Sklopila oči ke klenotu ve tvaru ohromné slzy, vůbec prvnímu dárku od papeže Borgii. „Rozdala jsem francouzským důstojníkům spoustu dalších šperků – jako závdavek dobré vůle, chápej. Ale tuhle perlu jsem si nechala.“ Pohladila ji jako svého mazlíčka.

Pokusil jsem se zachovat neutrální tón. „Co dalšího kromě šperků jsi musela Francouzům nabídnout?“

Suše nakrčila nos. „Ale prosím tě, přece ti musí být jasné, že se všichni chovali dokonale galantně. Přinejmenším to ode mě uslyší každý, kdo by se ptal.“

„I Svatý otec?“

Podívala se z okna. „Obzvlášť Svatý otec.“

„Moc si toho nepamatuju,“ poznamenal jsem a zápolil se slovy, což nesnáším. „Tu první noc jsi šla večeřet s generálem D’Allegre…“ Vrátila se velmi pozdě, v pomačkaných šatech a s hořícími tvářemi. Ale také s lékařem, který mě přišel ošetřit, s jídlem, přikrývkami a lucernami pro své prochladlé a vyděšené sloužící. „Do té doby ke mně odmítali poslat doktora. Ten generál s tebou…“

Upřela na mě klidný pohled. „Dvorně a galantně konverzoval.“

Zvenčí k nám doléhalo vrzání kol a dusot pochodujících nohou, ve vzduchu visel zápach cibule a starého potu, pro Francouze typický. Najednou jsem ten smrad nemohl vystát, musel jsem okenici zase zavřít. Giulia se natáhla a chtěla zacvaknout západku. „Nech toho!“ utrhl jsem se na ni. „Možná mám jen devět prstů, madonna, to ale neznamená, že nedokážu ani zasunout západku!“

Opřela se, její oči skryl závoj řas. Pohladila Lauru po hlavičce. Kousl jsem se do rtu. Mám hadí jazyk, a když jsem v ráži, ten jazyk nemiluje nic tak jako zraňovat druhé. A má paní, sama velmi mírná, představovala pro podobné výbuchy snadný terč. Mohl bych se vymluvit, že mou nevraživost způsobila bolest ruky a hrudníku, ve skutečnosti jsem byl ale stejně jedovatý vždycky. Za starých časů, když jsem ještě obehrával námořníky v římské čtvrti Borgo o peníze v kartách, jsem si myslel, že za tuhle mou jízlivost může chudoba. Kdybych získal pravidelný příjem a bezpečné místo na tomhle světě, jistě bych zaujal vlídnější postoj k světu. Jenže coby ochránce Giulie Farnese už jsem přes dva roky požíval obojího vrchovatou měrou. Dávali mi dobře najíst, měl jsem k dispozici ty nejlepší knihy světa, do nichž jsem se nořil, zatímco byla má paní u zpovědi nebo na zkoušce nových šatů – a přece se nezměnilo vůbec nic. Očividně jsem laskavost nedostal do vínku, stejně jako těch třicet centimetrů navíc, díky nimž by měla Giulia oči v úrovni mého krku, ne já oči v úrovni její klíční kosti.

„Omluv mou nerudnost, madonna,“ pronesl jsem stále ještě nabroušeně. Dio, jak já se toužil napít.

Giulia přesunula svou spící dcerku na sedadlo, odzátkovala lahev v proutěném obalu a nalila mi do poháru, aniž by v tom poskakujícím kočáře vylila jedinou kapku. Usrkl jsem.

„Děkuji,“ vypravil jsem ze sebe a tentokrát jsem to myslel upřímně.

Usmála se, obratně mi natřásla polštáře pod zafačovaným bokem. „Nezapomenu ti to, Leonello,“ pronesla. „Jak jsi bránil mě a Lauru. Je mi tak líto, co se ti kvůli tomu stalo.“

„Přijal bych další zlomené žebro, jen kdybys mi konečně přestala děkovat,“ opáčil jsem. Udělal jsem koneckonců jen to, za co mě platili. Neviděl jsem důvod ke všemu tomu opečovávání, opěvování a vděčnosti. Dělal jsem svou práci, tečka. „Krucinál, chci ještě víno!“

„Dobře.“ Předklonila se i s lahví. „A přestanu ti děkovat. Ale nezapomenu ti to.“

Zbytek cesty uběhl v družném mlčení.

Než jsme dorazili k branám Říma, snesla se noc. Čekali na nás s planoucími pochodněmi, papežská garda v nehybné formaci spolu se strážemi v borgiovské livreji vínové a žluté barvy a za nimi pak duchovní na koních. Náš průvod zastavil a já viděl, jak jediný jezdec, zahalený v plášti, vyrazil vpřed s rukou zdviženou k francouzskému kapitánovi.

„Cesare.“ Giulia vykoukla z okna a při pohledu na zachmuřeného nejstaršího papežova syna a kardinála Borgiu se ušklíbla. „Tím, že jsem upadla do zajetí, jsem si u něj vysloužila naprosté pohrdání.“

„Mně docela scházel,“ podotkl jsem. „Dělá život zajímavějším. Rád bych věděl, jestli v poslední době někoho zabil.“

„Nikdy nepoznám, jestli zrovna vtipkuješ, Leonello.“

„Pokud jde o kardinála Borgiu a zabíjení, není to vtip, ale celkem opodstatněná domněnka.“ Choval jsem ohledně Cesara a činů, jimiž uspokojuje svůj temný chtíč, jisté podezření – ale o takových věcech se nedalo mluvit ani šeptem. Štíhlou postavu mladého kardinála ozařovalo světlo pochodní. Vyměnili si s francouzským kapitánem květnaté zdvořilostní fráze, došlo na poklony, komplimenty, vyjádření vděčnosti, ale pak už se mezi papežskou gardou prodrala býku podobná postava a vpadla mezi Francouze. „Z cesty, zkurvysyni,“ zavrčela Jeho Svatost, neboli papež Alexandr VI., rozený Rodrigo Borgia španělský. Varovně zvedl pěst, když jeden francouzský seržant neuhnul dostatečně rychle. Má paní stačila sotva sundat malou Lauru z klína a zvednout se ze sedátka, než její papežský milenec prudce trhl za dvířka kočáru.

„Giulie,“ vydechl procítěně a popadl ji dřív, než mohla třeba jen dát nohu na schůdky. Sevřel ji v té své široké náruči a já viděl, jak se rty nejvyššího pontifika pohybují, snad v upřímném díkůvzdání. Francouzi pobaveně přihlíželi, členové papežské gardy se neskrývaně zubili. Pak papež konečně postavil ženu, jež poslední dva roky zastávala úlohu jeho milenky, na nohy. Muž to byl vysoký, zavalitý a s širokými rameny, i ve svých třiašedesáti velkolepý jedinec. Byl hotové ztělesnění býka, jehož nesl rod Borgiů ve znaku. „Nejsi zraněná?“ chtěl vědět a vzal její tváře do velkých dlaní.

„Nezkřivili mi ani vlásek, Vaše Svatosti.“ V unavené tváři Vatikánské Venuše se objevil úsměv. „Mám radost, že se znovu setkávám se svým papežem.“

Zvedl ji a políbil, francouzský kapitán musel zakrýt úsměv dlaní. Všiml jsem si, že Svatý otec vyměnil papežské roucho za černý sametový plášť se zlatým lemem, na nohách měl valencijské vysoké boty s ostruhami, za pasem meč a dýku a na hlavě čapku ozdobenou peřím. Snažil se vypadat jako kavalír před milenkou, jíž poslední dva dny skládali komplimenty mladí francouzští důstojníci? Jaké jen hlupáky ze sebe muži dělají kvůli krásným ženám! Dokonce i papežové.

Cesare a francouzský kapitán si vyměnili další zdvořilosti, zatímco papež je všechny ignoroval a dál líbal Giulii, a konečně bylo po všem a francouzský doprovod se otočil nazpátek. Cesare Borgia jen nepatrně zavrtěl zrzavou hlavou, prošel kolem otce a nahlédl mimoděk do kočáru.

„Lvíčku,“ pozdravil mě jako pokaždé. Jeho úzkou pohlednou tvář ostře řezaly stíny. „Francouzi tě nezabili?“

Ukázal jsem na své obvazy. „Pokusili se, Vaše Eminence.“

„Typické, nejsou schopní dotáhnout nic do konce.“ Cesare nebyl na rozdíl od otce žádný býk, disponoval však línou nonšalantní elegancí, jíž připomínal hada. Opřel se o dvířka kočáru. „Kolik se ti jich během toho dobrodružství podařilo zabít?“

„Tři.“

„A zranit?“

„Zranění se nepočítají.“ Zadíval jsem se na něj. „A kolik jsi jich během mého dobrodružství zabil ty?“

„Myslíš kolik Francouzů?“

„Kolik kohokoli.“

„Zajímáš se o zvláštní věci.“ V jeho tmavých bezedných očích se nikdy neodráželo nic vřelejšího než pobavení a i tentokrát si mě v tom šeru měřil pobaveně. „Michelotto se zmínil, že ses vyptával.“

„No vida.“ Naklonil jsem hlavu a podíval se na Michelotta, Cesarův stín s kamennou tváří. Z tváře toho chlapa se jako vždycky nedalo nic vyčíst a pod jeho pohledem by se začal ošívat i světec. „Vyptávat se přece není zločin.“

„Záleží na tom, na koho se vyptáváš.“ Mladý kardinál se usmál. I já se usmál. Už jsme tuhle hru s Cesarem praktikovali dlouho. Týkala se jedné ženy a způsobu, jakým podle mě zemřela, ale dnes večer jsem trpěl takovými bolestmi, že jsem neměl nejmenší chuť hrát si na kočku a na myš.

Cesare Borgia se otočil a vzdálil se, jen ještě zvedl ruku, aby oplatil gesto francouzskému kapitánovi, který s posledním mávnutím odcválal. Papež za francouzskou družinou vrhl zlověstný pohled a utrousil: „Postarám se, aby všichni skončili pod drnem!“ Ale Giulia se usmála a zatáhla Svatého otce do kočáru. Škublo to, jak jsme se znovu dali do pohybu a vzápětí vjel průvod branou do Říma. Pokusil jsem se z nosítek Jeho Svatosti pokud možno poklonit, ale papež už zase líbal Giulii, tak jsem se otočil k oknu. Ve tmě jsem rozeznal jen tmavé obrysy budov a kolemjdoucích, místy jsem zahlédl planoucí pochodeň či lucernu nebo pruh světla linoucí se ven z otevřených dveří. Nakonec jsem se musel spokojit s dýcháním nočního vzduchu, přičemž jsem se snažil zapomenout jak na Cesarovy triky, tak na bolest v ruce. Cítil jsem pach hlíny, bahno a kouř, říční rozklad, mrtvé kočky a krev. Vůně domova.

„Dnes v noci zůstaneš u mě v papežských komnatách,“ rozhodl Svatý otec a konečně také políbil na hlavičku spící Lauru, načež Giulii objal ještě pevněji a zahalil ji svým černým sametovým pláštěm. „A jestli budou kardinálové protestovat, tak ať. Můžeš se podívat, jak Pinturicchio pokročil s freskami…“

„Napřed se postarám, aby se všichni moji lidé v pořádku dostali domů,“ přerušila ho Giulia. „Chci uložit Lauru a dohlédnout, aby měl tady Leonello pohodlí. Pak za tebou přijdu.“

Jeho Svatost mávla přezíravě rukou. „To přenechej sloužícím.“

„Postarám se o ně já, Vaše Svatosti. Mám za ně zodpovědnost.“

Všiml jsem si, jak překvapeně se papež na svou milenku podíval. Do té doby mu nikdy neoponovala, alespoň pokud jsem věděl. Oplácela mu pohled s klidnou sebedůvěrou a já se musel odvrátit, abych skryl úsměv. Toto byla žena, která se postavila francouzským vojákům a nehnula při tom brvou, už dávno ne ta zasněná a vstřícná kráska, kterou uzmul manželovi jen den po svatbě a přivlastnil si ji.

Hádal jsem, jestli Jeho Svatost tuší, jak moc se změnila.

„V tom případě tě nechám v Palazzo Santa Maria,“ uvolil se nakonec papež tím svým znělým španělským basem.

„Ale musíš pak za mnou přijít do Vatikánu! Chci tě dnes v noci u sebe, ty poběhlice jedna – kvůli tomu tvému vandrování jsem tě neviděl už šest měsíců!“ Než nás zajali Francouzi, má paní svého papežského milence opustila a vyměnila město za venkov. Nejprve pomáhala jeho dceři Lukrécii usadit se u manžela v Pesaru, kam se dívka provdala, a pak pokračovala do Capodimonte, kde vyrůstala. Nakonec se tam zdržela mnohem déle, než bylo původně v plánu. „Šest měsíců,“ zabručel Svatý otec a přimáčkl ji k sobě. „I šest týdnů by bylo moc!“

„A neshledal by ses se mnou vůbec, nebýt Leonella.“ Giulia se s úsměvem otočila ke mně, nataženému na protějším sedadle. „Už ses doslechl, jak mě bránil?“

V přítmí uvnitř kočáru jsem na sobě ucítil pohled jeho pronikavých tmavých očí. „Bude o tebe pečovat náš vlastní lékař, mužíčku, a postaráme se, aby ti nic nescházelo. A dobře se ti odměníme, tak přísaháme ve jménu Božím.“

Předvedl jsem další úklonu vleže. „Vaše Svatosti.“

Svatý otec už měl ovšem oči znovu jen pro Giulii. „Když tě teď máme v pořádku zpátky, s těmi Francouzi si to vyřídíme. Jestli na tebe vztáhli třeba jen prst…“

„Chovali se ke mně jako skuteční rytíři,“ opáčila Giulia bez mrknutí. „Byť musím přiznat, že ta jejich děla mě opravdu vyděsila.“

„Sice mají kanóny, ale jejich král je hlupák.“

Snad, pomyslel jsem si, nicméně hlupák s nárokem na Neapolské království. Když zemřel starý král Ferrente, král Karel Francouzský oznámil, že se ten nárok chystá uplatnit. A opatřil si k tomu armádu čítající téměř pětadvacet tisíc vojáků. Takový počet by znejistěl každého, v papeži to však vyvolávalo pouze opovržení. „Karlíčkovi se zachtělo Neapole?“ odfrkl si. „Tak to bude napřed muset do Říma. A já už se postarám, aby prosil o smilování.“

„Ano?“ Giulia propletla štíhlé bílé prsty s jeho silnými snědými. „To bych ráda viděla.“

„Jenže neuvidíš, protože tebe napřed pošlu do bezpečí, mi perla. Jedno zajetí stačilo!“ Políbil ji na čelo. „Nechám Karla, aby si myslel, že mu chci nárok na Neapol uznat. Když uvěří, že mu ustoupím, postará se, aby se jeho vojáci chovali slušně. Slíbím mu první poslední, a až pak potáhne k Neapoli, uvázne i s celou armádou, jeho vojáci se roznemohou a zásobování se přeruší.“

„A jak se přeruší?“

„Cesare se o to postará. Dám ho Francouzům jako rukojmí dobré vůle. Zaseje mezi nimi nesváry a pak se vypaří. Já mezitím získám proti Francii spojence, Milán už si bude touhle dobou dělat obavy a snad i Benátky.“ Další podrobnosti papež nehodlal prozrazovat před publikem, byť před publikem tak nepodstatným jako já, jen se škodolibě zasmál a znovu k sobě Giulii přitiskl. „Pche! Když tě teď mám zase u sebe, mi perla, líhne se mi v hlavě jeden nápad za druhým.“ Štípl ji do ucha. „A ty bys měla zatraceně litovat, žes mi způsobila takové starosti! Až ti příště vzkážu, že máš ukončit návštěvu u příbuzných a vrátit se domů, třeba poslechneš.“

„Jistě, Vaše Svatosti,“ pronesla kajícně.

Papež si odkašlal a mně se zdálo, že na mou přítomnost docela zapomněl. „Bylas navštívit svou rodinu, je to tak?“

„Setkala jsem se i se svým manželem,“ odpověděla zpříma. „Jestli se ptáš na tohle.“

Těžká ruka Rodriga Borgii strnula, prsty začaly bubnovat o koleno. „A?“

Jeho milenka půvabně pokrčila rameny. „A nic.“

Svatý otec se přesto tvářil úzkostně. Nejmocnější představitel celého křesťanstva a nezkrotný živel v církevní sutaně nepřestal žárlit na Giuliina mladého manžela, na toho pohledného mladíčka se směšným jménem Orsino Orsini, s modrýma očima a mladým rovným tělem – nicméně kuráže neměl ani jako ústřice. Od začátku věděl, že jeho manželství má posloužit pouze jako společenská zástěrka, že ve skutečnosti získá finanční podporu výměnou za zapůjčení manželky papeži. Nicméně jakmile svou čistou a krásnou nevěstu o svatebním dni spatřil, hořce té úmluvy litoval. Uchýlil se na venkov, kde truchlil nad ztrátou manželky, ani to mu ovšem nezabránilo přijímat od Rodriga Borgii finanční dary. Když má paní přijela do Capodimonte ke svým příbuzným, mladý Orsino se tam za ní vypravil. Čekal jsem, že se ji pokusí od papežského milence odlákat, ztratil však odvahu. Sebral jen tolik kuráže, aby Giulii sdělil, že až s ní papež jednou skončí, rád ji přijme zpátky. Takové prohlášení jen sotva zažehne plamen v ženském srdci.

„Vaše Svatosti.“ Giulia položila papežovi prst na bradu a jemně ho od sebe odstrčila. „Nebyl to Orsino, kdo mě zachránil z francouzského zajetí, ale vy.“

„A byl bych si pro tebe došel třeba i do pekla!“ Vklouzl rukou pod kožešinový plášť, obemkl její ňadro. „Pojď ke mně, mi perla…“ Tak ji oslovoval v důvěrných chvilkách. Přivinula se k němu, zvedla tvář a já se opět odvrátil k oknu a počítal, kolikrát se otočí kola kočáru. Snad ještě nikdy se mi neulevilo tak, jako když koně konečně zastavili před Palazzo Santa Maria. Div, že se vášeň, zažehnutá na protějším sedadle, nelinula okny stejně jako bílý kouř, který kdysi ohlašoval, že Rodriga Borgiu zvolili papežem.

„Seženu stráže, aby tě vynesly z kočáru, Leonello.“ Má paní se odtrhla od Svatého otce se rty opuchlými od líbání. Měl jsem sto chutí utrhnout jí hlavu, jenže když se Giulia jednou začala o někoho starat, nic ji nemohlo zastavit, a stejně jsem byl pořád tak zesláblý, že bych po svých odejít nedokázal. Rána na rameni se otevřela, cítil jsem to i pod obvazy, v dlani mi pulzovalo, jako by se mi do ní zahryzávaly ostré zuby nějaké bestie. Zavřel jsem oči a soustředil se na černou tmu pod víčky, tak hustou, že dokázala pohltit jakoukoli bolest včetně té, co se dostavila, když nešikovně vytahovali nosítka z kočáru a poté mě přenesli do půvabného malého paláce v sousedství Vatikánu, v němž Svatý otec ubytoval papežský harém.

„Má paní Giulie…“ Uslyšel jsem další ženský hlas, břitký, s tím ostrým přízvukem, s jakým se mluví v Benátkách. Carmelina Manganová už se do Benátek dlouho nepodívala a já věděl naprosto přesně proč. Nijak mě nepřekvapilo, když se zeptala se znatelnou nadějí: „Co messer Leonello – je mrtvý?“

„Kdepak,“ odpověděl jsem místo své paní a otevřel oči. Majitelka benátského hlasu kráčela vedle nosítek, na nichž mě nesli chodbami k mé komůrce. Tahle zhruba dvaadvacetiletá dívka v obyčejných vlněných šatech s vykasanými rukávy byla vysoká jako leckterý muž a hubená jako koště. Mračno černých kudrlin měla v týle smotané do drdolu. Vypadala unaveně, protože i ona patřila k naší družině a absolvovala dva dny v zajetí. Musela vyběhnout z vozu, na němž se vezlo služebnictvo, a dohonit má nosítka. Rozhodně nebyla krásná jako má paní Giulia, měla však oči jako dva černé plameny a voněla hřebíčkem a skořicí, navíc se nosila vzpřímeně a hrdě jako královna. Já sice měřil jen něco málo přes sto dvacet centimetrů, ale vysoké ženy se mi líbily.

Ovšem tahle ne.

„Neumírám,“ oznámil jsem z nosítek a věnoval naší kuchařce úsměv, protože mi bylo jasné, jak ji to vyděsí. Výborně. Koneckonců jsem skončil na těch nosítkách hlavně její vinou a neměl jsem sebemenší chuť odpouštět. „Nejspíš tě zklamu, ale dokonce se hodlám plně zotavit.“

Její výraz potemněl. Vzápětí se otočila na patě a chtěla zmizet opačným směrem. „Přines mu svařené víno, Carmelino,“ zavolala za ní madonna Giulia a já znovu zavřel oči, zatímco strážní konečně dorazili ke mně do pokoje, kde mě uložili na úzkou postel. Bolest v ruce už se nezdála tak akutní. Snad jsem Carmelině ani nelhal. Třeba se skutečně plně zotavím.

Radši se modli, aby se to nestalo, dodal jsem v duchu.

Protože jinak ti zničím život.

Carmelina 

Když jsem přicestovala do Říma, nevlastnila jsem vůbec nic kromě odrané sbírky receptů a mumifikované ruky v ranečku – a přece se mi i na tak chatrných základech podařilo vybudovat živobytí a ne jen tak ledajaké. Stala jsem se kuchařkou paní Giulie Farnese a krmila celý palác, v němž se nestravovala jen La Bella, rodinných večeří se účastnil i sám papež. Tedy abych byla přesná, titulem maestro di cucina se honosil můj bratranec Marco Santini, nicméně jako karbaník a hazardní hráč se mnohem častěji potil nad vrhcáby než u pece. Všichni v naší domácnosti dobře věděli, kdo kuchyni ve skutečnosti řídí. Já, Carmelina Manganová, nejlepší kuchař v Římě, přestože jsem žena. Však jsem si to taky zasloužila. Zasloužila jsem si všechno, co jsem s trochou štěstí získala svýma šikovnýma rukama. A teď náhle hrozilo, že se všechno, co jsem pracně vybudovala, sesype jako domek z karet jen kvůli příšernému a všetečnému trpaslíkovi.

Zatímco se ostatní služky z družiny paní Giulie hrnuly za hlasitého štěbetání do svých komůrek, já se musela dvakrát zastavit a přimáčknout se ke stěně. Služky se smály, některé na potkání líčily hrozné věci, s nimiž jsme se setkali, jiné byly dosud bledé jako křída a vyčerpané a další se rozhodly neprodleně opít. Já nechtěla nic než zalézt do té maličké komůrky, kde se dříve skladovaly prázdné láhve od olivového oleje a teď jsem v ní měla slamník a truhličku s oblečením, a všechno zaspat. Jenže spočinout mi nebylo dáno, ještě ne. „Přines mu svařené víno,“ nařídila mi paní Giulia, když toho svého odporného malého nohsleda ukládala k odpočinku. Ať už mě zítra čeká cokoli, dnes večer jsem pořád kuchařka a kuchařka zůstává na nohách, dokud není obstaraná celá domácnost.

„Signorina?“ ozval se za mnou chlapecký hlas a vzápětí jsem na lokti ucítila stisk. „Měla by ses vyspat, signorina. Já to víno pro messer Leonella připravím. A udělám i tobě.“

„To ty půjdeš do postele, Bartolomeo.“ Musela jsem sebrat veškeré zbytky příkrosti a svatá Marta ví, že jí ve mně po těch dvou nocích uprostřed francouzské armády mnoho nezůstalo. „Tak už sypej.“

Ten patnáctiletý zrzavý a pihovatý kluk, vysoký hubeňour s téměř zázračným nosem na vaření se zatvářil pochybovačně. Byl to můj nejoblíbenější učedník, i když ne že bych mu něco takového někdy řekla. „Nezlob se, signorina, ale za celou tu dobu jsi nezamhouřila oka a nesnědla víc než myška. Mohl bych ti připravit dobrou rýžovou zuppu s pořádným sýrem…“

Zamračila jsem se. Bartolomeo byl celou tu dobu se mnou a choval se vážně ohromně: pomáhal mi rozdělovat potraviny, které nám Francouzi přinesli, ohříval víno nad ohněm, aby se všichni mohli zahřát, zůstával neochvějný a nepodléhal sklíčenosti. Nicméně mě viděl utahanou a vyděšenou a to nevěstilo nic dobrého. Paní kuchyně musí být zákon sám – přísná vládkyně s ostřížím zrakem, jíž nic neunikne, rázná a zatvrzelá. Kdepak slabá a obyčejná žena. Ukažte svým učedníkům, že jste jen člověk, a s disciplínou je amen. „Do postele, Bartolomeo!“ nařídila jsem. „Jinak si tvůj žaludek opeču na másle a dám si ho ke svačině!“ A nejspíš ve mně i přes veškeré vyčerpávání špetka té přísnosti zůstala, protože chlapec v tu ránu zmizel.

Jen ve dveřích se ještě zastavil a usmál se na mě. „Jsem doma, signorina! To je vyslyšená modlitba, nemám pravdu? Těch posledních několik dní jsem na nic jiného nemyslel.“ Vzápětí dodal: „I když jsem se taky modlil, aby nám Francouzi nerozbili hlavy těmi ohavnými halapartnami. Nebo nezačali znásilňovat. Nejvíc jsem se v tomhle ohledu bál o tebe a o služky, ale vzhledem k tomu, jaká pověst Francouze provází…“ Prohrábl si zrzavou kštici. „No, prostě mi taky bylo trochu úzko.“

„Bartolomeo…“

„Každopádně nikomu hlavu nerozbili a nikoho neobtěžovali a teď jsme zase doma.“ Políbil si hřbet ruky a zvedl ji ke stropu. „Děkuju, Otče na nebesích!“

„Mazej na kutě!“ zahřměla jsem.

„Ty taky, signorina,“ doporučil mi. „Vypadáš, jako by ses měla každou chvíli skácet,“ dodal ještě a zmizel.

Rozhlédla jsem se po prázdné kuchyni. Měl pravdu, v posledních dnech jsme se všichni usilovně modlili. Služebné drmolily spěšná pokání a kvílely, že to přepadení byl Boží trest za nějaké hříchy, z nichž se nevyzpovídaly. Giuliina tchyně a duenna Adriana da Mila neustále přejížděla prsty po korálcích slonovinového růžence a rty se jí tiše pohybovaly. Bartolomeo křečovitě svíral dřevěný křížek, který nosil na krku, a se zavřenýma očima vysílal k nebesům své přímočaré prosby. Já tu jeho samozřejmou víru neměla, ani jeho čisté svědomí. A tak jsem jen zavírala oči a modlila se, abych zase směla spatřit svou kuchyni.

Svou kuchyni – svatá Marto, vůbec jsem si neuvědomovala, jak mi za těch šest měsíců, co jsme s paní Giulií putovali po venkově, scházela. Dnes večer zela prázdnotou. Bratranec Marco si nepochybně vyrazil do Borga zahrát primieru s námořníky a zloději a i poslední pacholci už se dávno uložili ke spánku. Uklizená a tichá, vítala mě doma. Velká kuchyně s rožněm nad ohromným ohništěm, v němž na noc zůstaly jen přihrnuté žhavé uhlíky. Vedle se nacházela přípravna, celá postříbřená rybími šupinami. Proč jen ti umývači nádobí nevydrhli podlahu? Na ni navazovala chladicí místnost, kde jsem spoustu hodin šlehala smetanu nebo vybírala drůbež, která se oškube a nechá viset. Nádvoří venku bylo utopené ve tmě, já však věděla, že už za pár hodin se to tam začne hemžit každodenním provozem, budou přivážet dříví do mých pecí, maso na mé rožně a čerstvě natrhané bylinky, ještě i s ranní rosou, do mých omáček. Dokonce i zdejší kocour s natrženým uchem, nenasytný darmošlap, ke mně zvedl oči a procítěně zamňoukal na uvítanou. „Pořád tě nenamleli do klobás, ty budižkničemu?“ Zvíře se pohrdavě otočilo a odkráčelo přes mou kuchyni. Mou kuchyni. Stačilo rozhlédnout se kolem sebe a pocítila jsem, jak se ve mně rozprostírá mír. Většina lidí tento pocit vyhledává při mši nebo v sametem čalouněných prostorách zpovědnice. Mým chrámem byla kuchyně. Za takové kacířské myšlenky bych asi mohla skončit v pekle, mé svědomí však už dávno tížily daleko horší hříchy než rouhání, mimo jiné krádež, smilstvo a znesvěcení, tím pádem jsem stejně jiné vyhlídky než na peklo neměla. Ta samozřejmá a klidná víra, již v sobě nosil Bartolomeo, zkrátka nebyla nic pro mě.

„Tak jsme vážně doma,“ pronesla jsem a vytáhla váček zpod svrchní sukně. „Máš radost?“

Tvářila se spokojeně, pokud se tedy dá o scvrklé mumifikované ruce v plátěném sáčku tvrdit, že se nějak tváří. Byla celá vysušená a vrásčitá, prsty se jí zkroutily do dlaně a na jednom se leskl zlatý filigránový prsten. Scvrklá kůže na prastarých kloubech nesla stopy jizev od nožů a popálenin, stejné, jako jsem měla na rukách i já a každý slušný kuchař. A nebylo divu – ta uťatá ruka, již jsem u sebe nosila pro štěstí, údajně patřila samotné svaté Martě, patronce všech kuchařů. Nejposvátnější relikvie, něco takového rozhodně neměl co vlastnit hříšník jako já, jenže všechno se to semlelo při jistém drobném incidentu kolem znesvěcení oltáře, jehož jsem se dopustila. Něco jako nehoda. Ale svatá Marta musela mít radost, že se dostala z relikviáře zase do kuchyně, protože zatím mě přece nechytili, ne? Rozhodla jsem se považovat to za znamení, že má svatá patronka souhlasí.

Jenže nakonec mě přece jen někdo odhalil – trpaslík s nabroušenými dýkami a ještě nabroušenějšíma očima. Zapřisáhl se, že mě zničí, a mohl by toho snadno docílit, pokud ovšem…

„Takže chce svařené víno?“ prohodila jsem zachmuřeně ke svaté Martě a pověsila váček s rukou na sušák vedle větviček rozmarýnu. „Má ho mít.“

Neschvalovala to, což jsem poznala podle toho, jak se její zaleskl prsten, od něhož se odrazila tlumená záře žhavých uhlíků v ohništi. Přesto jsem si odhodlaně natáhla zástěru a pustila se do práce… a přibližně o hodinu později, tedy dávno poté, co paní Giulia musela uložit svého ochránce i dceru a odebrat se soukromou chodbou za papežem do Vatikánu, jsem se po špičkách kradla po schodech nahoru s horkým pohárem v ruce.

Leonello obýval komůrku s vysokým stropem, umístěnou až docela nahoře. Paní Giulia se postarala, aby v té úzké posteli ležel pohodlně, rány měl čerstvě převázané, byl přikrytý a na dosah ruky se nacházela hromádka knih a několik zapálených voskových svící, kdyby dostal chuť na čtení. Ta tvář, v níž tančily stíny, byla poměrně hezká i přes ty zapadlé oči a vystouplé čelo. Víčka měl zavřená, tmavé vlasy rozcuchané a jednu paži si tiskl na zafačovaný bok. Chystala jsem se mu tam pohár s vínem nechat a odplížit se jako zbabělec, když vtom se ty hnědé oči, jako obvykle plné hořkého veselí, otevřely. Netvářil se ani trochu překvapeně, že mě vidí.

„Ale, ale,“ protáhl a podařilo se mu zvednout se na loket, byť u toho sykl. „Přicházíš mě zpustošit, signorina cuoca? Tedy omlouvám se, chtěl jsem říct suora Carmelina.“

Když jsem uslyšela oslovení, jež mi skutečně náleželo, pronesené tím samolibým hlasem, všechno se ve mně sevřelo. Postavila jsem pohár vedle knih tak prudce, že víno vyšplíchlo přes okraj. „Svařené víno, na rozkaz paní Giulie.“ Natáhl se po něm. „Řádové sestry obsluhují přece jedině našeho Pána Ježíše Krista. Zemřel jsem snad a byl znovu vzkříšen, nebo čím jsem si vysloužil takovou poctu?“ Zamračila jsem se. „Tak už to vypij.“

„Zajímala by mě jedna věc.“ Zavířil vínem a zkoumavě si mě u toho prohlížel. „Když jsi uprchla z kláštera a vydala se do Říma, ostříhala sis vlasy a cestovala jako muž. Jsi dost vysoká a navíc příhodně plochá jako mramorová deska – prošlo ti to. Ale pořád tápu, jak ses předtím dostala přes klášterní zeď. Úplatek? Žebřík? Lano s kotvou?“

Zaváhala jsem, ale chtěla jsem, aby spolupracoval, a zdálo se, že toho nejspíš dosáhnu, když ukojím jeho zvědavost.

„Úplatek,“ přiznala jsem. „Zaplatila jsem rybáři, aby pro mě v noci připlul na loďce. A teď už pij.“

Leonello se uchechtl a dlouze k poháru přičichl. „Voní to až k zalknutí. Snažíš se mi osladit život?“

„Je vynikající, přidala jsem do vína med, hřebíček, špetku pepře…“ Sledovala jsem, jak upíjí. „A trošku bolehlavu.“ Strnul a já po něm skočila. Na trpaslíka měl jindy síly dost, po tom hrozném výprasku z rukou Francouzů však zůstal zesláblý a chudokrevný. Přimáčkla jsem ho do polštáře a dlaní mu zacpala ústa. „Nepolykej,“ nařídila jsem mu.

„Jen to víno drž v puse a poslouchej mě.“

Jeho hnědé oči mě nevzrušeně pozorovaly.

„Víš, co jsem zač,“ spustila jsem. „Nebo aspoň vesměs. Poté co jsem složila slib v klášteře svaté Marty v Benátkách, přijala jsem jméno suora Serafina. Serafina,“ neubránila jsem se a zdůraznila, „suoru Carmelinu si můžeš odpustit!“ Pořád jsem nechápala, jak se mu to vůbec podařilo zjistit. Jedině můj bratranec Marco Santini věděl, odkud jsem uprchla, a přísahal, že ani necekne. Pro zbytek domácnosti jsem byla Marcova osiřelá sestřenice z Benátek, která mu přijela pomáhat v kuchyni, protože neměla kam jít. Jenže Leonello si nějak pospojoval posbíraná fakta – že jsem do téhle domácnosti nastoupila s vlasy nakrátko, že se vyhýbám kostelům, přitom znám latinské modlitby. Kdo mohl vědět, co dalšího se mu podařilo vyčmuchat? Byl vážně chytrý až moc, pro svoje dobro i pro to mé.

„Myslíš si, že mě zničíš, když všem povíš, co jsem zač?“ pokračovala jsem. „Máš pravdu, zničíš. Navíc kdyby mě odhalili, neodvlečou mě jen zpátky do kláštera. Kdepak, useknou mi ruce i jazyk, protože jsem před útěkem znesvětila oltář. Ukradla jsem klášterní relikviář, abych získala peníze na cestu.“

Zvědavě vykulil oči, ačkoli jsem mu dál tiskla dlaň na ústa. Neměl právo vypadat tak klidně, když ve mně kypěla panika, mizera jeden! Krátce poté, co nás Francouzi zajali, mi vmetl do tváře, že zná mé úzkostně střežené tajemství. Chtěl mě vyděsit, protože mě vinil ze svých zranění.

„Nemáš mi co vyčítat,“ zasyčela jsem. „Říkej si, co chceš, není to moje vina, že nás přepadli. A zrovna tak není moje vina, že ses vrhl do marného boje a málem se při tom nechal zabít. Nemůžu za to, Leonello, a nemáš právo mě o všechno připravit, jen protože chceš svou smůlu na někoho svést…“

Uvědomila jsem si, že zbytečně plácám, a kousla jsem se do jazyka. Nakrátko jako bych na něm cítila třísky a starou krev – což by bylo to poslední, co bych ochutnala, až by mi kat vytáhl jazyk na špalek. Pak by ho uštípl a následně by mi usekl obě ruce. Dobrotivá svatá Marto, ochraňuj mě! Leonello se na mě díval beze špetky lítosti nebo odpuštění. Já pochopitelně netušila, že cestu, jíž jsme se vydali do Říma, bude obléhat předsunutý francouzský oddíl. Nicméně jsme zvolili právě tuhle, protože jsem se zoufale snažila vyhnout jistému cestujícímu, který mě znal ještě z Benátek, a když jsme se v Capodimonte shodou okolností setkali, poznal mě. Utkala jsem hotovou tapiserii lží, abych paní Giulii přiměla pokračovat jinou cestou než jeho benátská družina. A právě na téhle cestě jsme narazili na francouzský oddíl, přičemž přišel Leonello ke svým zraněním a navíc málem o život.

Není to moje vina, pomyslela jsem si. Okradla jsem klášter a porušila slib řádové sestry. Ano, toho jsem se skutečně dopustila. Ale nemohu za to, že Leonello skončil v krví nasáklých obvazech.

„Takže mi můžeš věřit,“ zavrčela jsem a spolkla strach, „já vím, že mě můžeš zničit. Můžeš se postarat, abych přišla o ruce a o jazyk a pak už klidně ať mě připraví i o život, protože kuchař bez rukou a bez jazyka není k ničemu. Ale postarám se, abych při tom zlikvidovala i tebe.“

Risk. Drahá svatá Marto, byl to risk, jenže jiné trumfy jsem v rukávu neměla.

„Víš, co jsem zač,“ pokračovala jsem. „A jestli mě udáš, povím jim, žes to věděl celou tu dobu. Věděl jsi, že jsem znesvětitelka, víš to už roky, a přece jsi nic nehlásil – což z tebe dělá spoluviníka. I tobě useknou ruce a nos a nezdá se mi, že by ses mohl živit vrháním nožů, když je nebudeš mít čím vrhat.“

Opět vykulil oči, zdálo se mi však, že tentokrát už tak klidný není. Ztlumila jsem hlas do šepotu a sklonila se níž.

„Udej mě, Leonello, a přísahám Bohu i Panence Marii, že tě stáhnu ke dnu s sebou. Přísahám!“ Teprve nyní jsem dlaň z jeho úst zvedla. „Bude rozhodně lepší, když si moje tajemství necháš pro sebe, co ty na to?“

Vyprskl víno a na podlaze se utvořila loužička, červená jako krev. Aniž ze mě spustil oči, sáhl po poháru postaveném vedle svícnu, s vychlazenou citronovou vodou, nejspíš mu ho tu nechala paní Giulia. Pomalu si loknul, vypláchl si ústa a vyplivl mi tekutinu rovnou na zástěru.

„Měla bys vědět,“ prohlásil, „že to tvoje svařené víno nesnáším. Dáváš do něj moc medu.“

„Chcípni!“ prskla jsem.

Nahnul hlavu ke straně a s nečitelným výrazem si prohlížel pohár, který jsem přinesla já. Stál na stolku a vypadal docela nevinně. „Vážně jsi ho otrávila?“

„Můžeš hádat,“ opáčila jsem. „A můžeš v tom hádání pokračovat, kdykoli v tomhle domě pozřeš sousto. Protože jestli budu mít třeba jenom dojem, že pomýšlíš na to, že bys mě udal, nebudu čekat, až se přesvědčím. Prostě ti přidám špetku bolehlavu do polévky, co ti naservírují k obědu.“

Upřel na mě oči. „To bys neudělala.“

„Jsem zběhlá jeptiška, Leonello.“ Napnula jsem rty přes zuby, úsměvem se to rozhodně nazvat nedalo. „Jsem znesvětitelka, uprchlice, podvedla jsem Boha a už tak mám namířeno do pekla. Proč by mě po tom všem měla znepokojovat nějaká vražda?“

Mlčky mě pozoroval.

„Popřemýšlej o tom.“ Otočila jsem se ke dveřím a přes rameno ještě dodala: „Bolehlav.“

Část PRVNÍ 

Srpen 1496 – únor 1497 

KAPITOLA PRVNÍ 

Jsi stejně moudrá jako dokonalá. 

RODRIGO BORGIA PÍŠE GIULII FARNESE 

Giulia 

Člověk by řekl, že Svatý otec prohlédne všechno, viďte? Že je coby zástupce Boha na tomto světě nepochybně obdařen božským vhledem do srdcí a duší všech lidí, jakmile mu nasadí tu směšnou papežskou čepici, jíž všichni říkají tiára. Ve skutečnosti ovšem většina papežů nemá vhled vůbec do ničeho. Jinak by pokračovali v kanonizaci a zachraňování duší, místo aby prohlašovali sametové šaty za bezbožné nebo pronásledovali ty ubohé Židy. Snad se rouhám, ale většina papežů podle mého nevidí do lidské mysli o nic víc než vozka či svíčkař, kteří klapou ulicemi Říma v obyčejných dřevácích.

A ten můj nebyl výjimkou. V jistém směru byl nejchytřejší z mužů, jež jsem poznala. Těm jeho tmavým očím stačilo přelétnout klanící se kardinály a okamžitě poznal, kdo proti němu pletichaří. I odporný francouzský král se za ten rok a půl od mého únosu poučil, že s Rodrigem Borgiou není radno zkřížit zbraně ani důvtip. Ovšem pokud šlo o jeho rodinu, Jeho Svatost papež Alexandr VI. byl dočista slepý.

V tuto chvíli však alespoň šťastně slepý.

„Mi familia,“ pronesl procítěně a pozvedl pohár, ale vzápětí ho zase odložil a těžkou rukou si otřel zarosené oči.

„Mé děti, zase všechny pohromadě. Cesare, Lukrécie, Joffre, Juan…“

Otřesný mladý vévoda z Gandie se nadmul. Seděl po otcově pravici, aby Rodrigovi stačilo natáhnout se a mohl se dotknout svého nejoblíbenějšího syna. Juan Borgia, nyní dvacetiletý, se vrátil ze svých držav ve Španělsku. Přestože se mezitím stal vévodou, manželem, a dokonce i otcem (panenko skákavá), připadal mi ten zrzavý hejsek pořád stejný. Rozvaloval se na židli a hrál si s jílcem dýky, v ruce už poloprázdný pohár vína, přes jehož okraj na mě tu a tam vrhl chlípný pohled. Když jsem toho odpoledne sledovala, jak pózuje před jásajícím davem, jenž se shromáždil, aby byl svědkem jeho vylodění ze španělského korábu, výrazně se mi přitížilo. Druhý nejstarší syn mého milence měl na sobě směšné punčochy s vyšívanými korunkami a slunečními paprsky a já si uvědomila, jak vroucně jsem doufala, že víckrát nespatřím to jeho absurdní ustrojení, oplzlé úšklebky ani Juana samotného. Jakmile jsem se dozvěděla, že Rodrigo povolal syna nazpátek, aby vedl papežské vojsko proti Francouzům, zaníceně jsem se modlila, aby loď ztroskotala. Když už někomu přezdívají Nevěsta Kristova, mohla by být alespoň občas jeho modlitba vyslyšena, ne? Nicméně ačkoli jsem při pohledu na Juana a jeho směšné punčochy nebyla dvakrát nadšená, můj papež se zalykal dojetím – vstal ze svého ozdobného křesla na nosítkách a hnal se přístavem, aby syna sevřel v náručí, až za ním vyšívané roucho vlálo. Políbil ho na obě tváře a jako u vytržení provolával díky katalánštinou, tedy jazykem, který si šetřil na chvíle vypjatých emocí. Když Juan odplul z Říma do Barcelony, aby se ujal svého španělského vévodství a španělské nevěsty, již mu můj papež zajistil, nikomu se po něm nestýskalo – kromě jeho otce. U příležitosti vévodova návratu byla celá rodina svolána k soukromé hostině v papežských komnatách ve Vatikánu.

A že to byly nějaké komnaty! Původně mělo jít o skromné zázemí, kde by mohl Svatý otec na sklonku dne odložit drahokamy vykládaný pluviál (spolu s tíhou veškerého křesťanstva) a odpočinout si jako obyčejný člověk. Jenže u Rodriga Borgii nic obyčejného nepřipadalo v úvahu. Rozhodl, že nechá papežské komnaty předělat, vybavit je a ozdobit přepychem, jaký jinde v Římě nenajdete. Trvalo to dva roky, nicméně maličký malíř Pinturicchio konečně dokončil fresky, navržené speciálně pro osobní komnaty Svatého otce, a výsledek předčil veškerá očekávání. Naše dnešní malá cena byla přichystána v Sala dei Santi. Dlouhý stůl byl bohatě prostřen brokátem, těžkým stříbrným nádobím a křehkými sklenkami z muránského skla. Na stropě nad ním se skvěla malba dvojité koruny a borgiovského býka a na stěnách fresky lemované geometrickými maurskými vzory v zářivých barvách, dovezených přímo ze Španělska.

Pinturicchio zakomponoval do jednotlivých výjevů každého z nás. Lukrécie s dolíčky ve tvářích pohazovala toho večera světlými vlasy pod půvabným vyobrazením sebe sama coby svaté Kateřiny. Nečitelný Cesare se rozvaloval v židli pod svým zpodobněním – v úloze císaře Maximiliána na ohromném trůnu. Čtrnáctiletý Joffre procházel jako jedna z vedlejších postav namalovaným zástupem. A Juan se na stěně vyjímal v směšném tureckém plášti jako divoch s turbanem na hlavě. Já v jedné z dalších komnat představovala Madonu a na klíně jsem místo malého Ježíška chovala Lauru. „To je přece učiněná svatokrádež, aby se stala modelem pro zpodobnění našeho Pána dívka!“ protestoval maestro Pinturicchio.

„Je to snad větší rouhání než malovat Madonu podle děvky?“ opáčila jsem. Modrý závoj Panny Marie, který mi splýval kolem obličeje, působil jako výsměch. Já se rozhodně neprosila, abych byla takto zvěčněna. Vychovali mě, abych se vdala a rodila děti, stejně jako každou dívku urozeného původu, a přece jsem takhle dopadla. Ale rozhodla jsem pro tento život sama a nijak mě netrápilo, co to ze mě dělá. Byla jsem však odhodlaná mít mezi vyobrazenými Borgiovými dětmi i Lauru. Maestru Pinturicchiovi stačil pohled na mou nesmlouvavě vysunutou bradu a bez dalších řečí se pustil do skicování. Milý drobný mužíček, ošklivý jako noc, ale velmi nadaný. Oženil se s tou nejznámější harpií z celého Říma. Dala jsem mu pro ni náramek s růženíny a křišťály, aby si ji trochu naklonil, což se nepodařilo, přesto mi poděkoval a Lauru na naší fresce Madony s dítětem zachytil opravdu krásně. Byť jí svatozář vůbec neslušela. Tou dobou už jí byly tři roky a stal se z ní pořádný rarášek.

Rodrigo se i nadále zarosenýma očima rozhlížel po přítomných v sále. „A nesešly se tu dnes jen naše děti,“ pokračoval jako pyšný otec, přestože používal ono vznosné papežské my. „Ale i nové přírůstky naší rodiny. Sancha…“ Sancha Aragonská, neapolská manželka mladého Joffreho, vrhala ve světle svící laní pohledy na Cesara, ale nyní ctnostně sklopila řasy a pohlédla na svého tchána.

„A samozřejmě je tu s námi v myšlenkách i Lukréciin Giovanni Sforza, když už se nemohl dostavit osobně. Škoda.“ Lukrécie si zakryla ústa dlaní a zasmála se. Nezdála se dvakrát sklíčená. Papež ji tu poslední zimu povolal do Říma z manželova sídla v Pesaru s tím, že už bez své milované dcery nevydrží. Rozhodně jsem byla ráda, že si s Lukrécií můžeme zase povídat a klevetit v Palazzo Santa Maria jako za starých časů, když jako dívenka v rozpuku snila o manželství – ale když už teď konečně byla vdaná, nezdálo se, že by zvlášť prahla po návratu k manželovi. Provinční radosti Pesara se jí po dvou letech zřejmě stačily omrzet. Pán Sforza se na jaře vydal rozčileně zpátky domů a poukazoval na povinnosti, jež se nedají více odkládat, musel však odjet sám.

„A také litujeme, že s tebou nemohla přicestovat ze Španělska ta tvá krásná Maria Enríquez, Juane,“ dodal Rodrigo a pohladil syna po rameni. „Rádi bychom se s naší novou dcerou seznámili.“

„Prosila, abych ji vzal s sebou, ale brzy má zase rodit.“ Juan pokrčil rameny a zatočil v neklidných prstech stříbrnou stopkou poháru. „S radostí jsem ji tam nechal. Ta husa jen věčně naříká, nebo se modlí.“

„Ale no tak,“ napomenul ho Rodrigo. „Brzy se stane matkou dalšího borgiovského prince!“ Shovívavě zavrtěl hlavou a pozvedl pohár. „Nevadí. Hlavně že jsme všichni pospolu, tak to má být!“

I jeho děti se chopily číší, ale neuniklo mi, že ne každý se zdá opětovným shledáním la familia Borgia nadšený. Joffre se tvářil zasmušile, seděl vmáčknutý mezi Juanem a Sanchou, která si ho nevšímala, a pokud šlo o Cesara…

„La familia,“ pronesl Svatý otec.

„La familia,“ zopakovali všichni. Z pohledu, který Cesare věnoval přes stůl Juanovi, by snadno vzplálo i prostírání.

„Tak jaká byla plavba ze Španělska?“ zeptala jsem se zvesela, když se dovnitř nahrnuli sloužící s ohromnými stříbrnými mísami. „Přálo vévodovi z Gandie počasí a moře zůstalo klidné?“

„Ušlo to,“ opáčil Juan a sklouzl pohledem k mým ňadrům.

„Tvá vévodkyně je jistě velice zarmoucená, že se s tebou musela rozloučit.“ Já bych na jejím místě uspořádala velkolepou oslavu.

Juan opět pokrčil rameny, o své ženě se očividně bavit nechtěl. Zatímco nám servírovali první chod, oslovil Cesara: „Tak jak, bratře. Slyšel jsem, že si tě Francouzi odvezli jako rukojmí. A prý jsi utekl.“

„Unikl,“ opravil ho Cesare, tmavý stín mezi svícemi – v tom svém jednoduchém černém sametu jako by pohlcoval světlo a odmítal ho vypustit nazpátek. „Přesně, jak jsme to se Svatým otcem domluvili. Unikl jsem v přestrojení za štolbu krátce poté, co jsme opustili Řím.“

„Utekl,“ ušklíbl se Juan.

„Byl nesmírně statečný,“ zavrkala Sancha tím svým hedvábně sladkým hlasem. Papež v květnu ji i Joffreho povolal z oficiálního sídla v Neapoli do Říma a mně netrvalo ani týden, než jsem začala to její sametové cukrování nesnášet. Předtím jsem se s ní setkala jen jednou, když se za malého Joffreho vdávala. Jemu tehdy bylo dvanáct, jí o čtyři roky víc. A i to jedno setkání stačilo, abych pochopila, že nám nebylo souzeno stát se přítelkyněmi. Sancha při hostině na uvítanou v Římě nenuceně přelétla Leonella pohledem a řekla mi: „Ten tvůj trpaslík vypadá dobře. Nepřemýšlela jsi někdy o tom, že bys ho nechala rozmnožit? Mám takovou šikovnou žonglující trpaslici…“ Od té chvíle jsem ji v duchu začala nazývat Courou Aragonskou, a kdyby jí chtěla zaskočit rybí kost, s radostí bych přihlížela, jak se dusí. „Ochutnej toho kapra, Sancho,“ doporučila jsem jí, ona však mluvila dál a pohrávala si u toho s perlovým přívěškem na krku, aby přitáhla pozornost ke svým ňadrům.

„Cesare tam nechal všechna zavazadla.“ Pustila medailonek jen na tak dlouho, aby zvedla pohár a nechala si dolít víno. „A když to dal král Karel prověřit, zjistil, že ve všech těch truhlách, co měly být plné mincí a stříbrných talířů, není pod tenkou vrstvou dukátů nic než kamení! Jeho řev bylo slyšet až do Říma.“

Juan si mimoděk prohlédl Sanchin dekolt, soustředil se však dál na bratra. „Až se s Francouzi setkám já, bratře, jistě se zmůžu na něco lepšího než na útěk.“

Cesare si pohrával s příborovým nožem.

„Ty je odsud hezky vypakuješ, hochu!“ prohlásil láskyplně můj papež. Tentokrát vyměnil své církevní roucho za vyšívaný dublet a lněné rukávy a vypadal jako kterýkoli kupec nebo šlechtic a otec rodiny – hrdý a urostlý Španěl, obklopený dětmi, které se mu všechny podobaly. „U Fornova jsme jim uštědřili lekci. A ty je teď dorazíš.“

Po všech těch cirátech a holedbání, jak si Francie podrobí celou Neapol a s ní i papežská území, se nakonec všechno vyvrbilo poměrně trapně. Tedy trapně pro Francouze. Když u Fornova dostali pořádný výprask a museli uprchnout zpátky na sever, můj papež mi přinesl dárek pocházející přímo ze zavazadla, jež tam ve spěchu zapomněl sám francouzský král – jistý deník naškrábaný příšerným rukopisem. Král v něm podrobně popisoval dámy, s nimiž během tažení sdílel královské lože, a barvitě líčil jejich schopnosti.

„Ne, díky,“ nakrčila jsem nos.

„Opravdu ho nechceš?“ Rodrigo jím zaujatě listoval.

„Najde se tu pár zajímavých nápadů. Jistě, vyžadují větší pružnost, než jaké jsem v tomhle věku schopen, ale…“

„No tak, Rodrigo,“ napomenula jsem ho. „Nemravné historky? Kam se poděli muži, co ženám nosí květiny?“

„Tak tedy květiny.“ A daroval mi krásnou soupravu diamantových růžiček, jež jsem si připnula do zapletených vlasů. Kdykoli se na ně ta Coura Aragonská podívala, viděla jsem jí ve tváři lačný tik. Lačnila po kdečem, poslední dva měsíce například po Cesarovi, do jehož klína jí zabloudila ruka pod rouškou damaškového ubrusu. Na chudáka Joffreho se ani nepodívala. Vyrostl z něj vysoký mladík samá ruka samá noha, ale mně připadal pořád jako dítě, trucující ve stínu své vnadné manželky a vyšších a hezčích bratrů. Snažila jsem se s ním zapříst hovor – „A po bratrech přijde řada na tebe, Joffre, a vytáhneš do boje!“ –, ale on jen vysunul mlčky dolní ret. Nakonec jsem to vzdala a zapíchla nůž do svého pečeného kapouna, jehož stáhli z rožně příliš brz, a teď se mi po talíři rozlévala červená šťáva, jako by ten pták byl spíš raněný než pečený. Mohli byste si myslet, že se papež bude stravovat lépe než kdokoli jiný ve Svatém městě, to byste se ovšem pletli. Nebylo tak úplně spravedlivé, že si získal pověst muže uvyklého hýření a přepychu – můj papež vůbec nevnímal, co jí, a bylo by mu dočista jedno, kdyby vatikánští kuchaři jemu i hostům podávali obyčejný chléb a vodu. Každý, kdo se chtěl pořádně najíst z papežových zdrojů, mohl jedině doufat, že se mu podaří zasednout k hostině v Palazzo Santa Maria, kde jsem velela já a kuchyni měla na starost má ohnivá Carmelina Manganová. Kdyby viděla tohle nedopečené kuře, spálenou focacciu a salát s příliš mnoha kapary, napochodovala by do vatikánské kuchyně a vrátila by se odtamtud s několika skalpy.

Odstrčila jsem talíř. Z celého toho napětí kolem la familia mě rozbolela hlava, a když mě bolí hlava, mám sklony jíst, jenže podávaná krmě byla nepoživatelná. Navíc jsem opět začala trochu přibírat. Jsou ženy, kterým se daří zůstat jako proutek bez ohledu na to, kolik toho snědí, zato mně se stačí jen podívat na talíř zákusků a už mi jsou šaty těsné. Jak nespravedlivé! Alespoň že odmítnout toto konkrétní jídlo nebylo nijak těžké.

„Takže se staneš gonfalonierem?“ švitořila Sancha na Juana. „Naším statečným vojevůdcem v boji proti Francouzům? Jak vidím, neomezuje se odvaha u Borgiů na jediného syna!“

„O tom by se dalo polemizovat,“ utrousil Cesare.

„Můj manžel chtěl vést papežské vojsko,“ zasmála se Lukrécie. „Dovedete si to představit? Vždyť on má co dělat, aby zvládal ty své pesarské kapitány, natož papežovy vojáky! Myslí si, že je sám Alexandr Veliký. Vážně směšné.“

Sancha se zachichotala a Juan zafuněl. Dokonce i Rodrigo se uchechtl na zeťův účet a nemohla jsem mu to ani zazlívat, protože pán Sforza během toho posledního roku hodně zahořkl a většinu své poslední návštěvy trávil tím, že se z mého papeže pokoušel vydyndat peníze. Přesto mě Lukrécie překvapila – už jí bylo šestnáct, nicméně měla držení ženy výrazně starší, na sobě fialové a karmínové šaty se stejně hlubokým výstřihem jako Sancha, v uších rubíny, na tvářích růž a prsten na každém prstu. Vypadala dychtivě a třpytila se, prahla po tom, aby se všichni dívali na ni. Zavzpomínala jsem na tu jemně zářící dívku, která se při hostině červenala před svým čerstvě nabytým manželem.

Inu, i takové dívky jednou dospějí. A Lukrécie tu poslední zimu začala vystupovat jako hostitelka svého otce spolu se mnou. Konečně byla dost stará, aby zaujala své místo hvězdy papežského dvora, a snad jí to i trochu stouplo do hlavy. Mně by se to v jejím věku rozhodně nevyhnulo. Samotné mi bylo teprve dvaadvacet, přesto jsem si občas připadala nesmírně znavená celým světem.

Konverzace se stočila k šílenému mnichu Savonarolovi, který kázal a dštil síru ve Florencii. Nutil všechny, aby se vzdali karet, krásného oblečení i všeho ostatního přepychu.

„Prostě Florencie,“ ušklíbl se Juan. „V Římě by se to stát nemohlo!“

„Karet by se moje Giulia klidně vzdala,“ podotkl Rodrigo a láskyplně mě štípl do tváře. „Ale rozhodně ne svých perel!“

„Jako by chtěl někdo chodit ve starém pytli, jen protože nějaký hnusný starý chlap tvrdí, že nabírané rukávy jsou kacířské!“ zasmála se Lukrécie.

„Nevím, jestli jsou nabírané rukávy kacířské,“ poznamenala jsem a usrkla kyselého vína. Ani nápoje neodpovídaly Carmelininu standardu. „Ale rozhodně jsou nelichotivé, což mi rozhodně kacířské připadá.“

Sancha se zatahala za své nabírané rukávy a střelila po mně jedovatým pohledem.

„Ty bys byl před Savonarolou jako jediný v suchu, co, bratře?“ Juan přelétl očima černý oděv bez ozdob, jemuž dával Cesare přednost před kardinálským šarlatem. „Možná ses měl stát dominikánem! Já budu bojovat s Francouzi a ty budeš kázat oheň pekelný.“

„Opatrně, bratříčku,“ opáčil bez váhání Cesare, „abys ho sám neokusil.“

Juan jen se smíchem udělal posunek, jako že to uvítá. Tito dva bratři měli mnoho společného – oba vysocí, štíhlí, rusovlasí, oba pohlední. A přece si nebyli ani trochu podobní. A když se Juanovy poťouchle jiskřící oči střetly s těma Cesarovýma nehybnýma, připomínajícíma černou ocel, jako by zkřížili meče. Sancha s pootevřenými rty těkala pohledem mezi nimi, Lukrécie zvedla oči ke stropu a prohlásila: „Jste oba jako malí!“ Já však pocítila nepříjemný neklid.

„Počkej, až uvidíš ty nové fresky, Juane,“ vpadla jsem do toho s předstíraným nadšením. „Ale proč si je vlastně neprohlédnout hned? Mohli bychom to stihnout, než přinesou biscotti. Tvá postava tam vážně vyniká…“

Zvedla jsem pohár s vínem, druhou rukou jsem se zavěsila do Rodrigova širokého rámě a všichni jsme vstali od stolu a odebrali se ke stěnám s našimi zpodobněními. „Sebe jako svatou Kateřinu úplně zbožňuji,“ vzdychala Lukrécie při pohledu na svou půvabnou zlatovlasou podobiznu.

„Tyhle šaty pořád mám…“

„Nechápu, proč my s Joffrem jsme jen postavy v davu,“ kabonila se Sancha. „I já mohla být světice!“

„Nebo Salome,“ poškleboval se Juan. „Tanec sedmi závojů – aspoň bychom se mohli podívat, jak pod tím posledním vypadáš, nová sestřičko…“

„Juane!“ prskl Joffre a celý zbrunátněl. Sancha se jen zasmála a laškovně Juana klepla vějířem. Patřila k těm únavným dívkám, které s vějířem neustále páchají něco koketního. Jakou jen jsem měla chuť pořádně ji tou cetkou přetáhnout!

„Moje zpodobnění bude ve fresce Zmrtvýchvstání,“ vykládal papež, jenž si ničeho nevšiml. „Tedy až budu mít čas sedět modelem.“

„Opravdu by sis ho měl najít,“ napomenula jsem ho.

„Chudák maestro Pinturicchio už má jinak všechno hotové!“

„Nebaví mě nechat se malovat,“ postěžoval si Rodrigo.

„Je to mrhání časem!“

„Jenže k papežským povinnostem patří zvěčnit se pro budoucí generace. A budeš vypadat úchvatně, jen počkej.“ Mému papeži bylo tou dobou pětašedesát a přibral, protože už mu nezbýval čas na lov a ježdění, jimiž se dříve udržoval v kondici. Nicméně jeho rozložitá ramena vypadala pořád stejně impozantně, profil se skobovitým nosem zrovna tak sebevědomě a v bujné černé kštici by se našlo jen pár šedivých pramínků. Papežský býk na vrcholu sil.

„Tohle značí začátek všeho,“ rozzářil se Rodrigo a rozhlédl se kolem sebe – po svých dětech, namalovaných na stěně, i po těch, jež ho obklopovaly. „La familia pospolu! Připijme si na to ještě jednou!“

Oči měl znovu plné emocí, mně však neušlo, jak Cesare probodává pohledem Juana, jak se Lukrécie kouše do rtů, aby je měla červenější, jak vrhá Sancha smyslné pohledy na oba své švagry a Joffre ji nenávistně pozoruje. Viděla jsem to všechno a pomyslela jsem si jen propána, což ovšem situaci ani zdaleka nevystihovalo.

Ale Rodrigo na mě upřel vyčkávavý pohled, a tak jsem pozvedla číši i já. „La familia pospolu,“ zopakovala jsem poslušně a s douškem vína jsem spolkla i modlitbu za mír.

„Takové temné řeči, Giulie!“ Rodrigo se zvedl na loktech a opřel se o polštáře zdobené papežským symbolem, vyšitým zlatou nití. „Odkdy ses stala prorokyní zkázy?“

„Jen říkám, že mít pospolu celou rodinu není vždycky výhra.“ Vytahala jsem si diamantové růžičky z vlasů a začala si rozvazovat tmavozelené sametové rukávy. „Stačí, když pomyslím, jaká je to katastrofa, když se moje rodina sejde v jedné místnosti. Než se naděješ, můj starší bratr bude vykládat Sandrovi, že je načepýřený hlupák, přestože má titul kardinála, a mně bude pro změnu sestra zbožně vytýkat, že jsem děvka. A tvoje děti jsou ještě horší! Když přinesli biscotti, vypadalo to, že na sebe Juan s Cesarem vytáhnou dýky.“

„Bratři spolu prostě soupeří, tak to chodí.“ Můj papež bezstarostně mávl rukou a od masivního papežského prstenu se odrazilo světlo svící. „Stávají se díky tomu lepšími.“

„Však já ti to připomenu, až poteče krev,“ odsekla jsem a nechala rukávy spadnout. „Proč jsi vůbec Cesarovi vybral církevní dráhu? Každý přece vidí, že je jako stvořený k tomu, aby vedl vojska a oháněl se mečem.“

„Ale je prohnaný, bez toho se v církvi neobejdeš.“ Rodrigo nalil víno do poháru, o nějž jsme se dělili. „Aby člověk přežil v kolegiu kardinálů, musí přelstít i pavouka.“

„Vždyť on není na kněžský život ani trochu stavěný!“

Rodrigo se zasmál a mávl rukou kolem sebe. „A kdo z nás je?“ V jeho soukromé, přepychově zařízené komnatě vládlo přítmí, na stěnách se zlatými vzory visely obrazy, postel měla závěsy z karmínového sametu, opět s vyšitým papežským znakem, a po celé místnosti se nacházely stříbrné svícny, z nichž se nesla vůně horkého včelího vosku. Rodrigo mě obvykle navštěvoval v mém oficiálním působišti v Palazzo Santa Maria, kam za mnou přicházel podzemní chodbou tak tajnou, že o ní věděl celý Řím. Nicméně od návratu z francouzského zajetí měl potřebu ochraňovat, a tak jsem teď větší část nocí trávila v papežských komnatách ve Vatikánu, kde můj papež nechával přikrývky posypat okvětními plátky mých oblíbených žlutých popínavých růží, jež se mi prý podobají. Rozhlédla jsem se po tom hedvábí, okvětních plátcích, pozlátku, skle, sametu – po přepychu označeném tím střízlivým papežským symbolem – a musela jsem uznat, že to nevypadá ani trochu duchovně.

„Tíží tě snad svědomí?“ Rodrigo mi nad hlavou palcem načrtl znamení kříže. „Ego te absolvo a peccatis tuis in nomine Patris, et Filii, et Spiritus Sancti. Tak a je to, jsi očištěná od všech hříchů. A teď mě polib.“

Usmála jsem se a udělala to. Když jsem se stala jeho děvkou, padlou ženou, cizoložnicí, vyberte si sami, dělalo mi obavy, co se stane s mou duší. Nicméně těžko se můžete děsit ohňů pekelných, když dostáváte božské odpuštění přímo od Svatého otce, kdykoli o ně požádáte. Znovu jsem ho políbila a otočila jsem se zády, aby mi mohl rozšněrovat mechově zelené sametové šaty, jejichž lem a výstřih zdobila výšivka ze zlatých úponků révy. „Dobrá, Cesara jsi vybral pro církevní dráhu…“

Rodrigo zasténal, jeho prsty mi mezitím obratně povolovaly tkanice na zádech. „Dej už pokoj, Giulie!“

Já se však nedala. „Ale jak jsi mohl Juana předurčit k vojenskému životu?“

„Protože tak to prostě chodí.“ Rodrigo mě koncem zlaté tkanice zašimral na zátylku, až jsem vypískla. „Jeden syn do církve, druhý na bojiště.“

„Vy muži! Podstrkujete své děti na různá místa, jen co se narodí, jako by to byly vázy, které člověk jednoduše postaví do příhodného výklenku! Že máš dva syny, přece ještě neznamená, že jsou způsobilí vést duchovní život nebo armádu.“

„Juan v sobě má spoustu ohně. Bude z něj vynikající gonfaloniere!“

„Juana zajímá jen zábava, pití a běhání za ženskými. Vím, že se ti stýskalo, když byl ve Španělsku. To mně rozhodně nescházelo, jak na mě věčně civí.“

Nebo jak si dobíral Lukrécii kvůli skvrně na bradě, již se snažila zamaskovat pudrem, jak se vysmíval Joffremu, že si vycpává ramena dubletu, aby před Sanchou vypadal mužněji. Nebo jak nakopl mého oblíbeného kozlíka, jehož jsem vodila s sebou na pozlaceném koženém vodítku. Zachránila jsem ho, když se ho jako maličké kůzle chystala Carmelina napíchnout na rožeň, a moc jsem si ho oblíbila. A Juan ho nakopl tak, že odletěl a narazil do zdi!

„Pořád ještě chlapec,“ prohlásil můj papež se svou obvyklou shovívavostí a zápolil se zauzlovanou stužkou.

„Okukuje každou krásnou ženu, kterou potká. Nic tím nemyslí.“

Nasadil by ti bez mrknutí parohy, pomyslela jsem si, ale nahlas to neřekla. Vůči některým věcem byl Rodrigo zkrátka úplně slepý, a pokud šlo o jeho oblíbeného syna… vůbec si nevšiml, jak mě vzal Juan po dnešní hostině kolem pasu, když jsme stáli před mým vyobrazením na Pinturicchiově fresce. „Naše rodinná děvka jako Madona,“ vydechl mi horce do ucha a sklouzl mi prsty k boku. „Rozkošná ironie, ne?“ Jen jsem se usmála a pořádně ho plácla přes ruku. „A tahle děvka ti urazí obě uši, jestli se jí ještě někdy dotkneš, Juane!“

Dokázala jsem ho zastrašit, když mu bylo šestnáct, ale teď už ne. Znovu mé tělo přelétl zkoumavým pohledem, načež odkráčel za Lukrécií a Sanchou, které si prohlížely fresku Zvěstování s anděly a arabeskami.

„Všiml sis, jak se Juan točil kolem Sanchi?“ řekla jsem Rodrigovi přes rameno a cítila, jak povolila poslední tkanice. „Chudák Joffre málem pukl vzteky.“

„To děvče je pěkná koketa,“ zasmál se a stáhl mi šaty z ramen.

„A teď o ni soupeří všichni tři tvoji synové!“ Nechala jsem toaletu spadnout na zem. „Jestli tohle není recept na katastrofu…“

„Ale prosím tě,“ mávl přezíravě rukou a přitiskl mi rty na rameno, nad okraj tenké košilky. „Rozpusť si vlasy, mi perla. Pohled na ně se mi nikdy neomrzí – tvoje vlasy jsou jedním z největších divů světa.“

Začala jsem vytahovat pinetky a on se znovu opřel o lokty a spokojeně sledoval, jak mi první osvobozené prameny spadají přes ramena. Očividně neměl zájem poslouchat další řeči o nedostatcích svých synů. Jeho prvorozený Pedro Luis zemřel před mnoha lety ve Španělsku a dodnes, kdykoli o něm Rodrigo mluvil, zrcadlil se mu v očích hluboký žal. Snad se po takové ztrátě dalo pochopit, že své žijící děti rozmazluje. „Škoda, že se k nám nemohl připojit pán Sforza,“ změnila jsem téma. „Lukrécie mu v Pesaru jistě chybí.“

„Jen ať mu chybí. Takový poblouzněný hlupák! A navíc se z něj vyklubal mizerný condottiere, který po mně ustavičně chce peníze. Kéž bych to věděl, když jsem zvažoval jeho žádost o Lukréciinu ruku!“ Můj papež se natáhl, vzal do prstů pramen mých vlasů a přivoněl k němu. Měla jsem desítky nákladných parfémů ve skleněných flakonech, ale v hloubi duše jsem zůstávala tou venkovskou dívkou, která vyrostla v malém městečku u Bolsenského jezera a připravovala si parfém z odvaru z květů. Pořád jsem měla nejraději tu starou dobrou vůni zimolezu a karafiátů a dávala jsem jí přednost před drahou směsí kadidla a bergamotu. „Mimochodem, dnes se mi ozval další mizerný condottiere,“ pokračoval můj papež a znovu přičichl k mým vlasům.

„Který?“

„Monoculus.“

„To je ale ošklivá přezdívka, Rodrigo. Není jednooký, jen trošičku šilhá.“ Přesto jsem se při rozplétání posledních pramenů musela pousmát. Teď už byl můj papež alespoň schopen o manželovi vtipkovat. Rodrigo nežárlil, když se na mě dívali jiní muži – jen se pochechtával, zatímco závistiví arcibiskupové okukovali můj dekolt a mladí pánové mi skládali květnaté komplimenty. Líbilo se mu, že mu závidí. Znepokojoval ho jedině Orsino Orsini, můj manžel, který maličko šilhal. Byla jsem za něj provdaná, měl tedy zákonné právo požadovat, abych žila s ním. Jenže by napřed musel sebrat odvahu toto právo uplatnit. Dokonce ani Svatý otec nemohl doopravdy exkomunikovat muže za to, že žádá, aby jeho manželka přestala páchat cizoložství.

„Ten bezpáteřní cucák nemá ani tolik kuráže, aby si o peníze řekl,“ odfrkl si Rodrigo. „Prostě vzkáže své matce a přinutí ji, aby šla požádat za něj. Tentokrát mám zaplatit jeho vojákům. Když jim nezaplatí, neposlouchají ho. A vlastně ani když dostanou zaplaceno. Tady máš zrovna jednoho syna, který rozhodně není dělaný na bojiště!“ Orsiniové patřili k sympatizantům Francouzům, když jejich armáda táhla na jih – nebo alespoň ty známější a zámožnější odnože rodiny. Orsino ne. Jeho matka byla Rodrigova sestřenice a také jeho neochvějná spojenkyně a Orsino vždycky následoval jejího vedení.

„Teď se snad o Orsinovi bavit nemusíme, ne?“ Protřepala jsem si vlasy, takže se snesly až k podlaze, a Rodrigo si přitiskl ruku na prsa, jako by ho ten pohled zasáhl přímo srdce. Vlezla jsem si k němu do té ohromné postele, posadila se jako dítě do tureckého sedu a přitáhla si jeho chodidla do klína.

Lidé se domnívají, že být milenkou znamená nosit šperky, nádherné šaty a udržovat svou krásu, já však zjistila, že mnohem důležitější je klid. Mocní muži, ať už králové početných národů, nesmírně bohatí pánové či otcové všech duší světa, jsou unavení muži. O jejich pozornost, čas i o jejich přízeň neustále soupeří tisíce hlasů. Každý něco chce a všichni to chtějí hned. Teprve když se můj papež na sklonku dne vracel ke mně, mohl si konečně odpočinout. Věděl, že já nechci nic víc než jeho. „Už tě zase bolí nohy, je to tak?“ napomenula jsem ho jemně a masírovala mu prsty. „Copak u toho diktování depeší nevydržíš chvíli v klidu sedět? Musíš pořád chodit sem a tam jako lev v kleci?“

Zasténal blahem, ale když se na mě podíval, tvářil se vážně. „Pořád ti píše?“

„Píše,“ odpověděla jsem.

„A co píše?“

V jeho hlubokém hlase jsem zachytila nádech úzkosti.

„Nic moc,“ opáčila jsem a začala mu hníst palec až ke klenbě pravého chodidla. „Klidně si ty dopisy můžeš přečíst, jestli chceš.“

„Ale kdeže, tobě já věřím. Zato nevěřím Monoculovi. Chce tě.“

„Ano, chce,“ připustila jsem. Můj manžel přistoupil na jistou dohodu, nebo ho k ní spíš postrčila Adriana da Mila, jeho matka a Rodrigova sestřenice – vezmeš si za ženu malou Giulii Farnese, přenecháš ji Rodrigovi jako konkubínu a on tě na oplátku zajistí, chlapče milý! Od chvíle, kdy mě Orsino poprvé spatřil, této úmluvy hořce litoval, přesto i nadále využíval všech výhod z ní pramenících. Získal condottu vojáků, slušnou apanáž, castello v Carbognanu a s ním i vládu nad městečkem.

Můj manžel představoval splněný sen každé dívky: byl hezký, mladý, a dokonce tvrdil, že mě miluje. Nevěděla jsem, jestli tomu mám věřit, koneckonců mě ani pořádně neznal. Přesto se dušoval horoucí láskou od chvíle, kdy mě poprvé spatřil, a kdykoli se na mě podíval, zrcadlil se v jeho očích skutečně vřelý cit. Většině děvčat by to učarovalo, já ale pochopila, že to nestačí. Těm zasněným dívenkám totiž nikdo nevysvětlil, že hezký a milující manžel není k ničemu, jestliže v sobě nemá špetku kuráže.

Nicméně i bezpáteřní manžel je pořád lepší než surový. A jednou se k němu budu muset vrátit, až můj papež zemře, nebo až zemře jeho vášeň ke mně. Povzdechla jsem si. To první snad ještě spoustu let nenastane – a to druhé třeba nikdy.

„Konec řečí o Monoculovi, což?“ nadhodil Rodrigo a pohladil mě po rameni, přičemž mi stáhl ramínko košilky.

„I o mých dětech, jsi z toho jen rozmrzelá.“

„Z té tvé smečky hašteřivých štěňat by byl rozmrzelý každý!“ opáčila jsem zlehka a Rodrigo se usmál, přesně jak jsem zamýšlela.

„Na to pozor, moje děti jsou dokonalost sama!“ Přitáhl si mě do náruče. „Neuděláme si další? Tentokrát borgiovského prince, bratříčka pro Lauru?“

„Juan by z toho moc nadšený nebyl,“ podotkla jsem mezi polibky. „Když jsem čekala Lauru, tvářil se jako kakabus.“ Bál se, aby ho dítě zplozené mnou nepřipravilo o pozici otcova oblíbence. Ve skutečnosti se však Rodrigo choval k Lauře poněkud odtažitě. Byla jeho dcera, já o tom neměla nejmenších pochyb – stačilo podívat se na ten její nosík (ačkoli jsem upřímně doufala, že jeho býčí ramena jí nenarostou). Ovšem pokřtěna byla pod jménem mého manžela. Pravda, devět měsíců před jejím narozením skutečně došlo k jistému incidentu, kdy jsem se Orsina pokoušela přesvědčit, aby sebral odvahu a bil se za svou ženu, jestli ji chce mít. Nicméně v tuto chvíli jsem již nemohla dál myslet na Orsina, ne když Rodrigo sklonil tmavovlasou hlavu a začal mě beze spěchu líbat na holá ramena. „Pojď ke mně,“ zašeptal katalánskou španělštinou a já ho vzala kolem krku, vylezla si na něj a roztřásla vlasy tak, že se z nich stal svícemi ozařovaný závěs, který nás ukryl před zbytkem světa. Coby nic netušící panna jsem se vroucně modlila, aby mě neprovdali za starého muže jako tolik mých přítelkyň. Snila jsem o štíhlých kavalírech a úchvatných básnících a které děvče taky ne? Jenže dívky jsou hloupé. Když se nad tím zamyslíte, pokud jde o lásku, básníci vesměs nejsou k ničemu – takový Dante sice Beatrici léta opěvoval, nezmohl se však na nic lepšího než na sny, jak ho jednou provede Rájem. A pokud šlo o štíhlé kavalíry… Orsino představoval dokonalý příklad krásného mladého nápadníka, přesto bylo to jediné obcování s ním nešikovné, rozpačité, trapné a krátké. A po něm se mě znovu vzdal.

To můj papež mě přímo hltal, kdykoli mě vzal do náruče, ochutnával mou kůži, voněl k mým vlasům, líbal mě, objímal a pokaždé našel nějaké nové místečko, jemuž se důkladně věnoval. „Křivka tvé páteře je jako šňůra perel,“ šeptal například a putoval rty po mých zádech, zatímco já se rozechvěla jako struna. Jindy zasypal mou tvář od uší k bradě trýznivě pomalými polibky, líbal mě všude jen ne na rty, dokud jsem si jeho ústa nepřitáhla ke svým. Líbilo se mu, když jsem se chovala směle, a nikdy mě neobvinil z prostopášnosti. Dráždil mě a provokoval, dokázal mě rozesmát i způsobit, že jsem křičela. A ačkoli mě manžel Rodrigovi vydal, on sám mě k ničemu nenutil. „V životě jsem si nevzal ženu násilím a nemám v úmyslu s tím začínat,“ řekl mi tehdy a pak dal v neochvějné sebedůvěře ruce pryč a nechal mě, abych si mohla já vybrat jeho. A věřte, že žena dostane na vybranou jen zřídka. Zvažovala jsem tehdy své možnosti – hezký mladý manžel s neohrabanýma rukama, nebo milenec a duchovní, který už měl šedesátku za sebou, přesto i jen pouhou přítomností dokázal způsobit, že jsem se rozechvěla touhou?

Inu…

„Můj papežský býku,“ zašeptala jsem a cítila, jak v té hrudi nade mnou rachotí smích.

Včera večer v této komnatě oslavovali. Na stěnách se skvělo Zvěstování, Narození Páně a Zmrtvýchvstání… neoslavovalo však Boha, nýbrž rod Borgiů.

Carmelina 

„Jídlo pro chudáky?“ vybuchla jsem. „To si děláš legraci!“

„Chraň mě svatá Marta,“ utrousila jsem. „Já jim dám, jídlo pro chudáky! Ječná kaše a vařené kozí maso, to je jídlo chudých!“

„Pošli mu ho a budeš bez práce. Můžu tě ujistit, že jakkoli vévoda z Gandie touží po prostém pokrmu, rozhodně si pod tím pojmem nepředstavuje ječnou kaši a kozu.“

O tom jsem ovšem silně pochybovala.

„Nemám.“ Čekala jsem.

Tomu by otec nikdy neuvěřil.