Fenomén
Česká Kanada

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihynastole.cz

www.albatrosmedia.cz

Petr Pokovba

Fenomén Česká Kanada – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Chcete, aby příběh této skvělé knihy pokračoval i potom, co ji dočtete? Tak ji pusťte dál do světa! Vše potřebné se dozvíte na www.restorio.cz.

Albatros Media podporuje udržitelný rozvoj, který vrací použitým věcem smysl. On-line antikvariát Restorio vaše knihy odkoupí a zaplatí vám ihned – nečekáte, až se prodají. Získané peníze si můžete nechat, nebo si vyberete charitu, kterou jimi podpoříte. V tom případě navýší Restorio částku o 20 %.

© Petr Pokovba, 2024

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-7448-173-4

ISBN e-knihy 978-80-7448-182-6 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7448-183-3 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7448-175-8 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

Věnováno všem krajinám na pomezí.

Návrší zvané Kamčatka v podmanivé krajině pastvin a luk jižního Staroměstska.

Přírodní rezervace Fabián.

Je březen. Uprostřed bukových lesů, jediných svého druhu na sever od zátočin Staňkovského rybníka, je ticho a klid. Zatím ještě průhledný hvozd odkrývá skály a kamenná moře, jejichž prastará minulost odpočívá v nitru kopce. Až se mu s jarem vrátí jeho zelená klenba, přijde ke slovu pralesní magie jménem Homolka − Fabián.

Vtíravý a všudypřítomný pocit pronikající do lidské duše, že tady je něco jinak, promlouvá nenápadně, a přesto zřetelně. Kdo ví, snad to bylo právě v těchto posvátných místech, kde Jaroslava Arnošta Trpáka napadlo slovní spojení, jež se mělo stát symbolem duše jindřichohradeckého pohraničí.

Česká Kanada.

Krajina se člověka umí dotknout niterným způsobem. Synchronizuje stav jeho vnitřního světa s přirozeným řádem věcí, s autenticitou prožitku, s tichem.

Skladbou proměňujících se obrazů a jejich pokaždé novou a osvěžující zvukovou kulisou vytváří vzácný stav ryzí radosti, který potom ještě prohloubí vědomí širších souvislostí. Z radosti se zvolna stává pokora. A z pokory radost.

Před jedním tisícem let šlo jen o neprostupný pohraniční hvozd, osídlený v několika vlnách, zúrodněný, zabydlený. Byly postaveny tvrze, hrady, rybníky a desetitisíce lidských příběhů umocnily rozmanitost zdejšího života.

Z tvrzí se staly zámky, ze zámků statky tak jako v Českém Rudolci, Dobrohoři či v Nové Bystřici. Ze dvorců a statků chalupy, z chalup penziony. Z rybníků koupaliště, z polí pastviny, ze signálních tras cyklostezky. Z textilních fabrik muzea tak jako v Nové Bystřici, ze staroměstských objektů strážců hranic prázdné oplocené prostory naplněné vzpomínkou i nostalgií těch, kteří zde v rozkvětu svého mládí sloužili vlasti.

Za všemi těmito proměnami však zůstává něco stálého. Úžas nad tím, že tohle všechno vlastně vůbec existuje.

Svět České Kanady je mocnou přitažlivou silou všem, kteří slyší jeho hlas.

Zrození České Kanady

Přehlížíte nejromantičtější koutek české země, vlní se terén do kopců a tmaví se lesními porosty, díváte se na nesčetné hladiny nejen velkých rybníků, ale hotových jezer, orámovaných hustými lesy. A kamkoli pohlédnete, všude se lesknou rybníky, široké potoky, točí se řeky, lesnaté kopce řadí se za sebou v nekonečných řadách.

Tak 14. září 1928 v Národních listech v příspěvku „Kousek Kanady v Čechách“ charakterizoval okolí Jindřichova Hradce místní rodák a patriot Jaroslav Arnošt Trpák, novinář, prozaik, esejista a propagátor aktivního života v přírodě. Uvědomoval si potřebu existence poutavého označení, které by vystihovalo pravou povahu této části Českomoravské vrchoviny, a zřejmě jej v této snaze inspiroval i jeho roční pobyt v Severní Americe. A to už byl jen malý krok ke vzniku České Kanady.

Trefné Trpákovo pojmenování brzy nalezlo ohlas v místním tisku i v názvech popularizačních příruček a turistických průvodců. Díky spolupráci místních komunálních politiků, podnikatelů v oblasti rekreace i různých nezištných turistických nadšenců se pojem Česká Kanada během třicátých let 20. století mezi rekreanty a turisty rychle vžil.

Původní Česká Kanada, jak ji ve 30. letech 20. století vnímal J. A. Trpák, zabírala v podstatě celé Jindřichohradecko a Trpákova Česká Kanada tak opisovala velkou symbolickou kružnici okolo Jindřichova Hradce. Její hypotetickou součástí se tak někdy stávaly dokonce i Počátky, Nová Včelnice, Deštná, zámek Červená Lhota, Stráž nad Nežárkou, nebo dokonce Třeboň. Základ pomyslného Trpákova regionu však tvořily rybníky okolo Jindřichova Hradce a obce Kunžak a také lesy v okolí Nové Bystřice a hradu Landštejna.

Po roce 1948 označení Česká Kanada postupně vymizelo z veřejného užívání, neboť komunistický režim neměl zájem propagovat lokality oslavující Západ. Snaha J. Arnošta o podporu a rozšíření turistického ruchu v blízkosti budoucí železné opony byla zcela jistě o to méně žádoucí. Přesto ještě v roce 1949 vydal Místní národní výbor v Jindřichově Hradci knihu Jindřichohradecko – Česká Kanada, lákající potenciální zájemce k návštěvě úvodními slovy: „Celá jižní část Čech má svou zvláštní krásu a z naší historie je známo, že zde vyrůstali lidé dobří a stateční. Okres jindřichohradecký je pro svůj charakteristický ráz krajiny nazýván turisty jihočeskou Kanadou. Mírně zvlněný kraj je bohatě porostlý lesy, mezi nimi prostírají se v horských krajinách pohraničí pole a louky sytě zelené.“

Typická tvář České Kanady u Senotína.

Všeobecné potlačení zájmu o tuto oblast ovšem na druhé straně pomohlo zachovat její relativně nedotčený ráz. Během období 1948–1989 bylo proto označení Česká Kanada na veřejnosti používáno jen výjimečně. Název však přežíval mezi turisty, vodáky a trempy, kteří lokalitu České Kanady více přesunuli do pohraničních lesů východně od civilizovaného Jindřichova Hradce. Na konci 80. let 20. století tak byla Česká Kanada těmito komunitami nejčastěji chápána jako oblast lesů a lesních rybníků mezi Českým Rudolcem, Slavonicemi, Novou Bystřicí a Kunžakem.

S příchodem roku 1989 nastal obrat. Na základě vojenských mapových podkladů vydal Klub českých turistů v roce 1992 mapu Česká Kanada a Slavonicko a společně s řadou článků a dalších nově vydávaných publikací znovuoživil Trpákovo označení této části vrchoviny. Tentokrát však již jen v užším geografickém smyslu, klíčovém pro vymezení hranic nově vznikajícího chráněného území.

Přírodní park Česká Kanada, který byl roku 1994 vyhlášen bývalým Okresním úřadem v Jindřichově Hradci (s větší rozlohou, než je ta současná), respektive nařízením Jihočeského kraje č. 1/2004 ze dne 6. dubna 2004, kopíruje původní Trpákovu Českou Kanadu jen v malém rozsahu. Stávající přírodní park do svých hranic včlenil to nejzajímavější, co přírodní krásy severoamerické Kanady v určitém smyslu dodnes připomíná. Tvoří jej Novobystřická vrchovina, součást Javořické vrchoviny.

A právě jihozápadní kout Českomoravské vrchoviny, typický svou vyšší nadmořskou výškou, rozsáhlými polesími, rybníky všech možných druhů a velikostí, pastvinami a nízkou hustotou osídlení, bude v centru zájmu našeho pojednání. Společně s oblastí kolem přírodní rezervace Homolka – Fabián (trojvrší Homolka – Fabián – Bublavá skála) a přilehlým rakouským pohraničím v něm najdeme vše, co je hodno pojmenování Česká Kanada.

Homolka – Vojířov

Přírodní park Homolka – Vojířov, vyhlášený v roce 1994, se rozprostírá mezi přírodním parkem Česká Kanada a chráněnou krajinnou oblastí Třeboňsko. Nachází se na rozhraní dvou odlišných geomorfologických celků – Třeboňské pánve a Javořické vrchoviny. Tvoří jej Novobystřická vrchovina s protáhlým žulovým hřbetem Homolky a Bublavé skály.

Snad právě díky pomeznímu charakteru, absenci značených cest a vůbec celkové odloučenosti od civilizace je především jeho vrcholová část jedním z nejpůsobivějších území jihočeského pohraničí.

Centrální hřbet je téměř zcela ponechán napospas vlastnímu osudu. Za účasti spolupracujících zásahů člověka si tu příroda vede svou.

Na podzim na návštěvníka mohutnou silou doléhá klenba staletých buků, zatímco na jaře kopec zpívá a tancuje, oděn ve svěží zelenou. Cesty se ztrácejí v houštinách mladých buků, kamenná moře pokrytá mechem obklopují skalní bloky a mezi tím vším se ukrývají stopy dávné minulosti, jež je plna mysticismu a tajemství. V téhle divokosti a nespoutanosti tkví cosi velmi osvěžujícího.

A také oživujícího, protože ztratit se v jednom z posledních pralesů na našem území je často až příliš snadné. Stane-li se tak, hladina adrenalinu přesáhne běžnou mez a stav ostražité pozornosti dá okamžiku jiskru a šmrnc. Kouzlo hory.

Na podzim se Homolka rozzáří do všech světových stran. Na jihu postupně odhalí smírčí kameny, na severu křišťálovou vodu Červené studánky. Západní svahy obývají duše svatých žen, Anny a Markéty, a jejich dávno zrušené poutní kostely s historií, která prochází napříč staletími. Je to však východ, který si drží svá největší tajemství a jen málokoho pustí k Deskové skále na vrcholu, Poustevně i Bezedné studni, ukryté mezi buky, kde les dosud hovoří svou odvěkou řečí. Jazykem listí topícího se v paprscích říjnového odpoledne, opojnou vůní, četnými balvany i kmeny velikánů, co pamatují Dubovici dávných let.

Tři nejvyšší místa – Fabián, Homolka a Bublavá skála – vystihují sílu a magii kopce a dlouhodobě unikají lidské snaze změřit jejich výšku nad hladinou moře. Co zdroj, to jiné údaje. Pod mohutnou klenbou lesních velikánů, která vytváří své vlastní chrámové ticho, se však údaje z map stávají bezpředmětnými a průvodcem se stává les sám.

Kostel svaté Markéty na Dubovici, zrušený již v 18. století.

Jeho centrální část s před více než 200 lety založenou Červenou studánkou na severu a skalním obličejem kamenného strážce na jihu ohraničuje přírodní rezervace Fabián, vzniknuvší již v roce 1974. Nejstarší zmínky o zdejším hospodaření pocházejí z 13. století, kdy byla oblast využívána zejména k lovu. V bližší minulosti sloužila jako hospodářský les, a to navíc způsobem, který zachovával stávající přírodní poměry. První zmínky o jejich ochraně pocházejí z dob působení hraběte Černína, který pravděpodobně zavedl ochranu porostu na vrcholu Homolky už v první polovině 19. století.

Ve stejném století se na černínském Markétském polesí psala lesnická historie. V letech 1838–1842 zde lesní rada Jiří Ferdinand Wachtel (1806–1884) dohlížel nad zřízením nového Markétského polesí, vznikly tu jednotlivé sekce lesa oddělené cestami a příkopy, vše vymezovaly nové hraniční kameny. Lesmistr Jiří Václav Wachtel (1847–1912) pokračoval v díle svého otce, např. zavedl na polesí tehdy nejmodernější metody přirozené obnovy lesa pomocí tzv. clonné seče (nedaleko hájovny se nachází pamětní kámen prvního provedení tzv. tmavé seče – „Dunkelschlag“). Byl uznávaným pěstitelem lesa a horlivým zastáncem přírodě blízkého hospodaření charakterizovaného odklonem od holosečí spojených s umělou obnovou lesa a prosazováním přirozeného zmlazování porostů. Své pokrokové pěstební metody prováděl především ve druhém velkém lesním komplexu jindřichohradeckého panství zvaném Velký les, později Markéta – Nové Mlýny a ještě později pak Dubovice-Vojířov.

Jeho snahou bylo vytvářet les smíšený, nestejnověký, který by svou vitalitou byl schopen odolávat různým nástrahám a nebezpečím. Jeho hlavní zásadou bylo: „Zakládejte a vychovávejte les pokud možno v zástinu a chraňte ho před jakoukoli jednotvárností.“

Poslední předválečný černínský lesmistr Waldemar Maresch (1872–1939), zeť Jiřího Wachtela, byl zapáleným botanikem, který kolem hájovny na Dubovici vysadil řadu exotických dřevin, nechal vyzdít a upravit lesní studánky, byl věrným nositelem odkazu rodu Wachtelů a Markétské polesí bylo až do první pozemkové reformy ve 20. letech 20. století chloubou českého odborného lesnictví.

Přírodní rezervace Fabián je příkladem lesního ekosystému, který byl sice v minulosti na podstatné části plochy ovlivňován hospodářskou činností, avšak způsob a intenzita provedených zásahů výrazně nenarušily přírodní procesy a dlouhodobý spontánní vývoj v druhé polovině 20. století, kdy bylo území součástí rozšířeného pohraničního pásma. To je dnes důkazem schopnosti společenstva postupně navázat na původní vývojovou trajektorii i po předchozím ovlivnění člověkem. A je to právě člověk, kterého nejvýraznější vrch jihozápadního koutu Českomoravské vrchoviny již od nepaměti přitahuje silou srovnatelnou s vlivem Blaníku či hory Říp.

Lesovna v Dubovici se ukrývá na západním svahu Homolky a zůstává jediným lidským sídlem v rozsáhlých lesích Markétského polesí, kde se lze jinak o samotě procházet dlouhé hodiny.

Nejpozději počátkem 16. století zde stávaly kostely zasvěcené sv. Markétě a sv. Anně. Vznikly na místě původní poustevny. V péči je měli jindřichohradečtí jezuité, kteří zde za podpory rodu Slavatů pořádali zbožné lidové poutě. Oba kostelíky byly na konci 18. století zrušeny Josefem II. a budovy se proměnily v hájovnu a hospodářská stavení. Snad na připomenutí sepětí přírody a duchovního života člověka roste již po řadu desetiletí před vchodem do bývalého kostela sv. Markéty mohutný javor dosahující výšky téměř třiceti metrů.

Kamenný strážce vrchu Homolka.

Poustevna nacházející se na dohled od Bezedné studánky ve vrcholové části přírodní rezervace Fabián.

Jihovýchodně odtud vše pozoruje kamenný strážce Homolky. Jako by to byl on, kdo bdí nad hypnotickým klidem vyvěrajícím z bučin a kamenných moří. Traduje se, že na jeho kamenné bustě držela stráž jedna z četných hraničních hlídek již v dobách Slovanů. Posádka odtud střežila nedalekou Gmündskou nebo též Rakouskou stezku, po níž se k nám od jihu dovážela sůl.

Podle pověsti zde sedával lesní muž zvaný Divec a za měsíčných nocí pozoroval hvězdy. Tato bytost byla nadána mimořádnými schopnostmi. Lidem škodolibým zpravidla přivodil nehodu, aby je přešly roupy. Člověku poctivému, který se ocitl v nouzi, nezištně pomohl. Když sedlákovi z Mirochova shořel potah, donesl mu dřevo na nový vůz až k chalupě. Jinému muži z Dolní Lhoty vyprostil z bahna povoz i s koňmi, který uvízl na Královské cestě v Dubovici…

Ať už to bylo tak či jinak, vrch Homolka je skutečnou vstupní branou do krajiny České Kanady. Kdo jí projde a bude shledán způsobilým, ten vstoupí do světa malebné krásy vrchoviny jindřichohradeckého pohraničí.

Alej při staré cestě ze zaniklé obce Mnich do Nové Bystřice.

Hostice

Staňkovský rybník

V zátočinách nejhlubšího a nejdelšího českého rybníka, kde se z říčky Hostice stává řeka a rašelina přechází v tajemné hlubiny zatopených hrází dávných rybníků, kde Poledníkový kámen hlídá levý břeh a Vlčice ukrývá svá tajemství… Také tam se před sto lety rodil název Česká Kanada.

V srpnu roku 1551 se na dvorci stavitele rybníků Mikuláše Rutharda sešli v Lutové prostředníci majitelů přilehlých panství – Wolfganga Krajíře z Krajku a Jáchyma z Hradce, aby uzavřeli dohodu o výměně pozemků a stavbě dvou rozměrných rybníků. Krajířovský rybník měl být postaven u mlýna Staňkova, druhý velký pak mezi Kunějovem a Kačlehy. Oba na stejném potoce pramenícím na svazích Vysokého kamene, nejvyššího vrchu celé oblasti. Časté jarní povodně i nezbytnost stabilního vodního zdroje pro potřeby pohonu zvolna vznikajících průmyslových zařízení přiměly Wolfganga a jeho hlavního rybníkáře Mikuláše Rutharda z Malešova k rozhodnutí postavit na dnešním Koštěnickém potoce velkou údolní přehradu. Přehrazením zúženého toku Hostice mělo být zatopeno údolí v délce téměř 7 kilometrů, které by na ploše 340 hektarů zadrželo jen těžko představitelných 8 milionů metrů krychlových vody. Podle dobových zpráv byl zkušený rybníkář k celému záměru zdrženlivý a jistě si uvědomoval, co by pro obce pod touto nádrží znamenalo protržení hráze. Přesto byla tato stavba úspěšně dotažena do zdárného konce. Na znamení dobré vůle majitelů obou panství byla oběma velkým rybníkům dána do vínku jména Soused, v relativně krátké době se však jejich názvy změnily na Staňkovský a Kačležský.

Stavba Velkého Bystřického rybníka, jak se také po určitý čas dílu Mikuláše říkalo, byla dokončena pravděpodobně v letech 1558–1559 a jeho hladina zatopila celkem 7 menších rybníků již dříve postavených na stejném vodním toku. Časem se však ukázalo, že tento typ rybníků, průtočných a hlubokých (u hráze až kolem 10 m), je pro chov kapra jen málo vhodný a společně s vedlejším rybníkem Hejtmanem patřily co do produkce ryb mezi nejchudší. Rybník tak má stále spíše jezerní charakter, což jej s počínajícím turismem přelomu 19. a 20. století předurčilo k ještě zcela novému využití, než jaké kdy mohli jeho stavitelé zamýšlet.

Původní rozloha Staňkovského rybníka byla později zmenšena o rybník Špačkov (v pozadí) vybudováním dělicí hráze s ostrůvkem Slavjanka.

Díky své délce a poloze na samé česko-rakouské hranici, kam jen málokdo zavítal, se stal jedním z nejpůvabnějších a nejvyhledávanějších rybníků u nás. Jeho obvod skýtá téměř 25 kilometrů průzračné krásy pohraničí. Na jeho březích voní písky a borovice a zpívající ticho rozličných forem života se vznáší nad jeho hladinou. U rašeliny na nejsevernějším výběžku, u Poledníkového kamene v rottalském hvozdu i na poloostrově Vlčici.

Kdo jednou vstoupí do říše staňkovských zákoutí, ten porozumí Jaroslavu Arnoštu Trpákovi a jeho snaze umocnit návštěvnický zájem o ni.

Lesní hotel

Od hráze Staňkovského rybníka je to po hladině na jeho začátek 7 kilometrů. Odtud dál k severovýchodu meandruje Koštěnický potok skrze výjimečně zachovalé území údolní nivy obývané vzácnými druhy mokřadních společenstev, rašeliníkových luk plných ostřice, olšin a vrbin i vážky klínatky rohaté. Přítomnost zakázaného hraničního pásma umožnila jako svůj vedlejší důsledek téměř nerušený vývoj mnoha rostlin a živočichů, a tak dnes říčku až k Novému Vojířovu může lemovat teprve nedávno vyhlášená přírodní památka Koštěnický potok. Hranice jsou už dlouho otevřené, přesto si zdejší kraj díky své odloučenosti udržuje svůj nerušený klid. Návštěva libovolné části tohoto úseku sice vyžaduje ochotu opustit vyšlapané cesty, odměnou jsou však přírodní scenérie nadmíru poutavé a ojedinělé.

Nové Mlýny v roce 1939.

Obvodové zdi stavení kdysi náležejícího k budově mlýna.

U setkání Koštěnického potoka (známého také pod jménem Hostice) s Červeným potokem, který tvoří v délce několika kilometrů státní hranici, se nacházejí dva hraniční kameny působící jako moudří stařešinové, kteří vědí své. Jeden na českém, druhý na břehu rakouském, a co víc, právě tady se totiž nachází nejsevernější místo, kam může obyvatel našich jižních sousedů ještě dojít a být stále na domácí půdě. Pohled na soutok obou potoků byl po mnoho let minulého století běžnému občanovi zapovězen, nyní je sice již po tři dekády volně přístupný, stále však vybízí k otázkám nad způsoby uspořádání lidských věcí. Symbolika vody je příznačná. Potok je znovu a znovu se proměňující linií, hranicí v pohybu.

Avšak všeho s mírou. Nejsevernější bod Rakouska je zkrátka jen dalším z pestré mozaiky malebných míst krajiny, která se odtud dál k východu právem nazývá Česká Kanada.

Za ním vyšlapaná pěšina, chřadnoucí můstek vedle hlavního přechodu přes Koštěnický potok a po levici odkryté základy jakýchsi kamenných staveb. Napravo valy a terénní nerovnosti zjevně zrobené technikou i rukou člověka, to vše naznačuje přítomnost blížícího se lidského osídlení na březích již po chvíli patrného rybníka přívětivých rozměrů.

Na rozdíl od řady podobných lokalit jindřichohradeckého pohraničí jsou stopy zdejších minulých časů pečlivě odkryté a cele vystavené působení slunečního světla i světla dějin. Pár chalup, hájovna, hostinec i mlýn stávaly na samé hranici pralesního hvozdu vrchu Homolka jako poslední ozvěna civilizace, kterou jen o kus dál pohltí mystika vyvěrající z žulových balvanů roztroušených na jeho svazích.

Mlynář Markhold měl ve svém dřevěném mlýně v roce 1419 ukrývat Jana Žižku a tento čin jako by předznamenal klíčové okamžiky, jež měly určit další osud Nových Mlýnů, jak se osadě kolem rybníka Vojířov, jednoho z vůbec nejstarších vodních děl v Čechách, říkalo. Kolem roku 1635 vyrostl na místě původního mlýn kamenný, a třebaže počtem domů osada skromná, žila pestrým životem, přirozeně spojeným s blízkým Peršlákem, dnešním Novým Vojířovem.

Ve 20. letech minulého století přibyla výrazná budova sloužící potřebám finanční stráže nově vzniklé Československé republiky a jinak celkem poklidný život zdejších obyvatel zčeřila blízkostí státní moci.

Dříve relativně fungující soužití obou národností, zpřetrhané ideologiemi z vyšších míst, se během druhé světové války stalo minulostí, kterou už jen stvrdilo následné vysídlení německy mluvících obyvatel. Z budovy finanční stráže se v roce 1951 stala základna Peršlák 14. roty Pohraniční stráže 3. praporu 15. brigády (České Budějovice) a začala tak zbrusu nová kapitola novomlýnských dějin.

Vznik zakázaného hraničního pásma doprovázela spolu se všemi dalšími objekty také demolice mlýna a hostince a po šest set let trvající vývoj osady se uzavřel. A to doslova, protože velká část luk a polností nacházejících se na hranici s Rakouskem byla zalesněna a dříve volný průchod k samotám Rottal postupem času zcela zarostl borovicovým lesem. Ten navíc přepažilo neprostupné těleso drátěné železné opony, která byla na řadě jejích úseků ještě doplněna o tzv. špačkárny, strážní věže sloužící jako pozorovatelny.

Základna bývalé roty PS Nový Vojířov.

Přebudováním původního objektu Finanční stráže československé vznikl počátkem 90. let Lesní hotel Peršlák.

Mlynáře, hajného a hostinského vystřídali vojáci základní služby spolu s důstojníky a atmosféra místa doznala zásadních změn.

Jenže konstantou pozemského života je změna a s otevřením hranic v závěru století vstoupila mezi bývalé domy Nových Mlýnů nová doba, nové možnosti.

Když v roce 1969 emigrovala devatenáctiletá Marcela Hauserová do Rakouska, mohla jen sotva tušit, že se o 23 let později pustí do přestavby bývalých peršláckých kasáren na hotel. Počátkem devadesátých let vybavovala po celém Československu nemocniční laboratoře potřebnou technikou a v rámci této aktivity zavítala i do laboratoře v Jindřichově Hradci. Když při této příležitosti vyjádřila své okouzlení zdejší krajinou pro její zvlněnou lesní romantiku a bohatou historii, zmínil tehdejší ředitel nemocnice MUDr. Čech, že jakási kasárna u Nového Vojířova jsou na prodej. Vyslyšela jeho výzvu a hned v roce 1992 se pustila do náročné rekonstrukce objektu, jejímž výsledkem je dodnes plně fungující hotel. Ten hledal v prvních letech provozu jen zvolna své místo na slunci, neboť ani cestovní ruch dnešního stylu, ani osvědčené a všeobecně známé turistické trasy a cyklostezky v té době neexistovaly.

Život se do osady Nové Mlýny vrátil 1. července 1994. V dřívější budově strážců hranic byl díky rodině Hauserů zahájen provoz Lesního hotelu Peršlák, ve kterém se potkává dávná historie s živou přítomností. Klid pohraničí a domácky útulné prostředí hotelu je ideální základnou jak k objevování přírodních zajímavostí na české i rakouské straně, tak k pochopení širších souvislostí spjatých s pestrou historií tohoto místa. K jejím výrazným symbolům patří vedle odkrytých základů mlýna a památníku železné opony na hrázi rybníka také Kámen republiky, důstojně umístěný před hotelem. Jde o prvky, které společně ukazují, že Lesní hotel Peršlák je více než jen pouhou ubytovací kapacitou. Je místem, jehož duch k nám promlouvá i dnes.

Kdo ví, jestli Marcela Hauserová tehdy tušila, jak prozíravou volbu v době, kdy stavět hotel v lese se zdálo být pošetilé, svým rozhodnutím učinila. Třicet let úspěšného provozu dokládá, že to byla sice odvážná, ale správná volba.

Stačí se postavit na hráz rybníka a zaposlouchat se. Dávné příběhy původních obyvatel, časy ostrahy státní hranice, lesní hotel… to vše se spojuje v jeden celek, jejž sama Hostice dál pokorně provází svou zurčící písní domova.

Proti proudu

Severním směrem pokračuje od Novomlýnského rybníka území chráněné nivy Koštěnického potoka, jehož významná část probíhá oblastí zvanou Amerika, která v sobě podobně jako Lesní hotel Peršlák skrývá zřetelné i jen sotva pozorovatelné odkazy na turbulence 20. století. Nejprve se na kraji lesa objeví nově zrekonstruovaná kaple Panny Marie Římovské z roku 1914 s přiznanými a akcentovanými nápisy vojáků, které se na její západní stěně dochovaly z časů pohraniční stráže. Na působení armády v oblasti odkazuje i hvězdná podoba stropu kaple, asociující výložky na uniformách. Uvnitř se nachází socha svaté Kateřiny v životní velikosti z dílny akademického sochaře Vladimíra Krninského, jinak také obyvatele posledního mlýna, který na Hostici v jejím toku pod Kačležským rybníkem zbyl. Obnovu kaple inicioval a společně s V. Krninským provedl Václav Hirka ze Sedla.

Současná podoba bývalé osady Amerika nacházející se na březích Koštěnického potoka při cestě k Mládkovu mlýnu.

Sedelská hospoda

V místě, kde se řečiště Hostice obrací k východu, vyrostla před staletími jedna z obcí, která si podnes udržuje jiskru živé vesnice. Pořádají se tu divadelní představení a recesistické události mnoha forem a druhů. Hasičské závody, fotbal, stavění májky a další obvyklé aktivity vykreslují fungující komunitu, která automaticky přitahuje i náhodné kolemjdoucí návštěvníky. V 80. letech se do jihočeského Sedla dokonce přistěhoval Jiří Hanzelka, člen nejznámější české cestovatelské dvojice své doby Hanzelka−Zikmund, jejichž průkopnictví a zážitky z cest kolem světa jsou hlubokou inspirací i pro současníky žijící o padesát let později.

Pozvánka do legendární sedelské občerstvovny.

Číměř

Číměř od západu s lomem na vrchu Kamenec v pozadí.

Traxlerův mlýn