Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Caroline OʼDonoghue

Ta věc s Rachel / The Rachel Incident

Z anglického originálu The Rachel Incident,
vydaného nakladatelstvím Virago Press ve Velké Británii
v roce 2023, přeložila Alžběta Komrsková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2024
jako svou 9694. publikaci.

Redakce Lenka Babůrková
Korektura Kateřina Hájková
Odpovědná redaktorka Karolína Stránská
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Anna Ali
Tisk a vazba Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

První vydání, Praha 2024

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © Caroline O’Donoghue 2023
Published by Virago Press, UK
Translation © Alžběta Komrsková, 2024
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-834-1 (ePub)
ISBN 978-80-7625-833-4 (pdf)
ISBN 978-80-7625-329-2 (print)

Mužům v mém životě.
Ryanu Farrellovi za to, že mě miloval tehdy,
Gavinu Dayovi za to, že mě miluje teď,
a mému tátovi za to, že mě miluje pořád.

Nikdy jsem neměla v plánu o ničem z toho psát.

Vím, že novináři to říkají v jednom kuse, ale v mém případě je to pravda. Skoro všichni za sebou máme nějakou významnou zkušenost, o níž doufáme, že ji jednoho dne proměníme v knihu. Přísahám bohu, tohle můj záměr nikdy nebyl. Tajemství procesu psaní knihy mi bylo odhaleno v mých jednadvaceti letech a od té doby jsem s ním nechtěla mít cokoliv společného.

1

O doktoru Byrneovi mluvím jen s Jamesem Devlinem, a tak jsem vždycky předpokládala, že pokud se někdy vrátí do mého života, bude to skrz něj.

Spletla jsem se. Vrátil se skrz Toy Show.

The Late Late Toy Show je každoroční irský televizní pořad, v rámci kterého malé děti hodnotí nejlepší hračky roku a radí ostatním dětem, co si přát pod stromeček. Pro děti v Irsku je to významná událost a je ještě významnější, pokud jste dospělý Ir žijící v zahraničí. Cizincům se to obtížně vysvětluje. Člověk to buď chápe, nebo ne. Možná je to proto, že irský původ si nárokuje tolik lidí, že přesouváme naše soukromé vtípky na stále vyšší a vyšší police, takže vám nezbude nic jiného než požádat obsluhu, aby vám je sundala.

Po celém světě probíhají skupinová promítání, u kterých dospělí Irové tleskají pětiletým dětem testujícím v živém přenosu panenky. Jsem redaktorkou The Hibernian Post, novin pro Iry v Británii. Mojí prací je psát o hnutích emigrantů, a proto je mojí prací psát o Toy Show.

„Jsi si jistá?“ zeptá se Angela. „Nechci tě v té zimě posílat ven až do Soho, tři týdny před Vánoci.“

„To neva,“ řeknu, omotám si kolem krku dlouho šálu a málem se u toho přiškrtím.

„Nevykládej si to špatně,“ řekne. „Ale ve tvém stavu…“

„Jsem v pohodě, vážně.“ Pohladím své vyklenuté břicho. Teprve nedávno jsem se dostala ve svém těhotenství do období relativního klidu. Příšerná nevolnost a nebezpečná nejistota prvních měsíců ve mně vyvolávaly pocit, jako bych byla v první fázi dlouhé velrybářské plavby. Přece jen už jsem jednou potratila. Ale v sedmém měsíci jsem dosáhla jakéhosi tklivého oceánského šílenství. Nedokážu si představit pevninu. Osobně si myslím, že budu těhotná navždy.

Dorazím do toho baru v Soho, který se na jedinou noc stal přístavem pro všechny, jimž se stýská po domově. Chodívala jsem na spousty akcí pro emigranty, které probíhaly v období referend a volání po změně. Záleželo mi na tom. Byla jsem do toho zapálená. Taky jsem vydělávala slušné peníze. Anglické noviny vydávaly spoustu článků na téma práva Irů na umělé přerušení těhotenství a já byla jedna z těch, kteří byli placeni za to, aby je psali. Vedla jsem rozhovory s aktivisty, lidmi z organizace Marie Stopesové, lidmi, kterým zemřely dcery nebo manželky při komplikovaném porodu, a s lékařem, jenž odmítal jednat v zájmu matky. Byl to krátký záblesk, kdy být irským novinářem v Anglii něco znamenalo. Chodila jsem na demonstrace a končila na večírcích. Můj seznam kontaktů přetékal lidmi, kterým jsem v opilosti něco slíbila, nějakou formu pozornosti ve svých článcích, kterou jsem rozhodně neměla právo poskytovat.

Přestože už to jsou čtyři roky a mezitím jsem si pořídila novější iPhone, pořád je mám uložené. CLARA ODMÍTNUTÍ ZÁKAZU, SIOBHAN ODMÍTNUTÍ ZÁKAZU, ASHLING ODMÍTNUTÍ ZÁKAZU, DONNACHA ODMÍTNUTÍ ZÁKAZU. Byli jsme pro sebe neznámí lidé, krátce propojení genealogickým stromem lidí, kteří chtějí tu samou věc, a teď, když jsme ji měli, nás nic nespojovalo.

Jsme rádi, že máme právo na potrat a sňatky homosexuálů, ale o večerech, jako je tenhle, jsme osamělí.

Nejsou tu žádná volná místa a já ve svém stavu oceánského šílenství zapomenu, že mám právo si sednout na židli. Muž v mém věku, spokojeně usazený ve skupině přátel, mi nabídne tu svou.

„Nechci vám rozbíjet partu.“ Mám dojem, že členové skupiny, která si hlasitě užívá události večera, jsou převážně gayové. Z úcty k homosexuálním společenským bohům a vzhledem k tomu, že jsem heterosexuální žena, musím vzdor minimálně předstírat. Samozřejmě toužím po tom, aby mě mezi sebe pustili.

Zavrtí hlavou a jemně mi pomůže na své místo. „Nedělejte si starosti, paní,“ řekne a já v jeho hlase slyším dublinský přízvuk. „Copak bychom mohli o Vánocích nechat těhotnou dámu stát?“

„Co by si o tom pomyslel Ježíšek?“ zeptá se další, a protože sedíme tak blízko u sebe, nezbývá mi nic jiného než se stát čestnou členkou party. Jsem za to vděčná. Cítím se díky nim významná a důležitá, jako Panna Marie vznášející se nad dětmi z Fatimy.

Když začne první reklamní přestávka, ucítím na noze poklepání. „Promiň,“ řekne. Je to jeden z mužů z druhé strany našeho kruhu, s nímž jsem ještě nemluvila. „Můžu se jen zeptat –“

Neslyším, co dodal. Pořadatel vypne zvuk na televizi a zesílí reproduktory na maximum. Začne hrát „C’est La Vie“ od B*Witched, příliš hlasitě, a všichni sebou polekaně trhnou. Pořadatel rychle sníží hlasitost a omluvně zvedne ruce.

Obrátím svou pozornost zpátky k tomu muži.

„… nevíš náhodou, co s ním je?“ dokončí větu, kterou jsem neslyšela.

Možná je to proto, že jsem mezi homosexuálními muži, nebo proto, že se mě na mého nejlepšího přítele tak často ptají. Možná za to můžou těhotenské hormony. Ale vážně jsem si myslela, že se mě ptá na Jamese Devlina. Tohle je přesně to místo, kde by se mě lidé na Jamese normálně ptali. Obývá na Vennově diagramu slávy zvláštní průsečík: slavný Ir, slavný gay, slavný na sociálních sítích, ale ne doopravdy slavný. Dost slavný, aby ho lidé – kdyby tu dneska byl – žádali o fotku, ale ne o autogram. Dost slavný na to, aby poté, co se v kinech objeví film, mezi jehož pěti scénáristy je i on, v lokálních novinách v jeho rodném městě vydali článek Hollywoodský film z pera corkského rodáka.

„New York,“ řeknu hrdě. „Vážně se mu daří, víš, a nejenom na Instagramu. Píše pro jednu talk show.“

Prázdně na mě hledí, a tak mu řeknu název té talk show. Další prázdný pohled.

Svraští obočí. „Byla jsi v jeho seminární skupině ve třeťáku, ne?“ zeptá se. „Doktor Byrne? Viktoriánská literatura?“

„Doktor Byrne,“ zopakuju a na okamžik mi zkratuje mozek. Jako když najednou zhasne celá bytovka.

„Jsem si celkem jistý, že jsi se mnou chodila na univerzitu v Corku,“ řekne pomalu. „Byla jsi se mnou v jeho skupině. Na semináři Freda Byrnea.“

„Ano,“ odpovím a navzdory šoku ze zaslechnutí jeho jména si jsem přesně vědoma toho, co světu ukazuje můj obličej. Rychle změním výraz, ale je pozdě. Musím to tomu cizímu klukovi vysvětlit, ale kde začít? Jak by člověk mohl pochopit ten rok na Shandon Street, aniž by tam žil s námi?

„Hele, nechtěl jsem…“ řekne, když si uvědomí, že začal ze špatného konce, ale nemá tušení, jak to vzít zpátky. „Jen jsem myslel, však víš, jako jedna z jeho oblíbenkyň, nebo to tak aspoň vypadalo, že to možná víš.“

„Co vím?“ zeptám se. Jak mám nenápadně upozornit tohohle cizího člověka, že jsem navzdory populárnímu drbu, který v té době koloval Corkem, neměla poměr s doktorem Byrnem?

„Je v kómatu,“ řekne rychle, jako by chtěl od té informace co nejrychleji utéct. „Dostal nějakou šílenou nemoc mozku a teď je v kómatu.“

Kvůli těhotenství vnímám své tělo ve vrstvách – kůra, plášť, jádro – a to všechno se při myšlence na Byrnea zhroutí. Velkého, zvláštního Byrnea, milovníka francouzského vína a fajnových zákusků. Těch portugalských dortíků, které nám nosil z městského tržiště ještě teplé se sytě žlutou chutí s pihami zčernalého cukru nahoře.

Hudba proudící z reproduktorů nás upozorní, že přestávka skončila, Toy Show pokračuje a malý kluk jezdí na kole v kruzích.

Musím zavolat Jamesovi.

2

Je vtipné, že se z nás s Jamesem stali tak dobří přátelé, vezmeme-li v úvahu, že první dva týdny našeho přátelství mě považoval za někoho úplně jiného.

Naše první setkání si pamatuju, jako by to byla scéna z filmu o někom jiném. Byl čtvrtek někdy v listopadu a já stála za pultem knihkupectví O’Connor Books. Stalo se to v roce 2009. Byl to můj poslední rok na vysoké a zbývalo dvacet devět dní do Vánoc. Náš manažer Ben si začínal dělat starosti, že nás čeká špatná sezóna, a neustále obcházel obchod a mumlal něco o „knižním průmyslu“. Mluvil o něm, jako by to byl drak spoutaný ve sklepě, který by nás mohl v jakémkoliv okamžiku rozsápat na kousíčky. Mluvil o letošní záplavě předvánočních knih – myslím, že zrovna vyšly konkurenční memoáry Dawn Frenchové a Julie Waltersové –, jako by to byly ohořelé mrtvoly, kterými jsme krmili hladového draka.

„To udrží knižní průmysl na nohou,“ řekl Ben s téměř dojemnou upřímností. Měl v memoáry známých hereček větší víru než pravděpodobně samotné Julie Watersová a Dawn Frenchová v době, kdy je psaly. Zvedla jsem další komínek knih ze skladu, který mi začínal u pasu a končil pod bradou.

James Devlin u nás začal pracovat jako vánoční brigádník minulý čtvrtek, kdy jsem si vzala volno, abych dokončila své závěrečné eseje do školy. James strávil první směnu se Sabrinou. Později tvrdil, že byl na své první směně tak zaplavený novými tvářemi a jmény, že mu splynuly dohromady, a když jsem řekla, že je to blbost, rozhodil rukama a prohlásil, že heterosexuální ženy vypadají v jeho očích všechny stejně.

Jeho první směna se Sabrinou musela být zábavná – což bylo zvláštní, vzhledem k tomu, jak málo zábavná Sabrina obvykle byla –, protože když zvedl dřevěný pult pokladny, tvářil se spiklenecky.

„Někdo tu má svrab,“ řekl, „a nechal na záchodkách mastičku.“

Teď mi připadá zvláštní, že naše první konverzace proběhla právě takhle, protože to o Jamesovi nevypovídalo zhola nic. Jak okouzlující byla jeho první věta: „Někdo tu má svrab.“ Pronesl to jako Poirot vyšetřující vraždu ve venkovském domě. Druhá část věty byla naprostý opak: „A nechal na záchodkách mastičku.“ Pocházel z irského hrabství Cork, konkrétně z Fermoy, které jsem považovala za venkov. Ale vyrostl v Británii – všude možně, jak jsem zjistila později – a jeho přízvuk bylo těžké identifkovat. Já se narodila v Douglasu, malé předměstské vesnici dvě míle od centra, a pořád jsem tam žila.

„Co?“ zeptala jsem se a šok té věty roztříštil skleněnou zdrženlivost, kterou jsem si pěstovala jako součást své osobnosti. Osobnosti, která byla obecně známá jako Holka, co pracuje v knihkupectví. „A co je svrab?“

„Něco jako parazit.“

„Jako červi?“

„Červi jsou vevnitř. Svrab zvenku. Měla jsi někdy červy?“

„Ne.“

„Ani jako malá?“

Zamyslela jsem se nad tím. „Lišej. Je to to samý?“

„Jak jsi k tomu přišla?“

Upřímně ho to zajímalo. Přimělo mě to vytáhnout na světlo vzpomínky, které jsem si předtím nepamatovala, a měla jsem pocit, jako bych objevila novou část mořského dna. „Měli jsme kocoura, toulavého. Myslím, že jsem to dostala od něj.“

„Je vtipný, že v devadesátkách byli všichni mazlíčci toulaví,“ řekl. Otevřel pokladnu a naťukal šestimístné číslo. „Člověk si tehdy prostě našel psa uprostřed silnice.“

Když jsem začala pracovat v knihkupectví, měla jsem jistá očekávání o tom, jaké konverzace by se v něm měly vést. Měly by být o knihách, myslela jsem si. O čtení jsme nemluvili skoro nikdy. Zaměstnanci měli rozmanitý vkus na knihy, ale místo abychom diskutovali o literatuře, jenom jsme se svými knížkami tiše seděli v šatnách. Ben měl rád Joyce. Sabrina milovala Terryho Pratchetta a Douglase Adamse a všechny další autory, u nichž si člověk nikdy není jistý, jestli vtipkují, nebo ne. Další zaměstnance fascinovala populární psychologie, místní historie a franšíza Simonova kočka, ale já s nikým z nich nenašla společné téma.

Obvykle jsem četla… no, romány. Hlavně starší. Knihy, které dosáhly vrcholu popularity v devadesátkách, a byly tak schváleny kulturním establishmentem, ale byly mými vrstevníky natolik zapomenuty, abych se cítila výjimečná. Měla jsem ráda mrtvé ženy komentující společnost. Měla jsem ráda dlouhé odstavce o přídělech a sexuálním obrození ve Francii. Dokud jsem nezačala pracovat v knihkupectví, považovala jsem se za sečtělou.

Nechtěla jsem se Jamese ptát na čtení, protože jsem kvůli téhle otázce ztratila příliš mnoho potenciálních přátelství. Chtěla jsem se ho zeptat na něco opravdového nebo něco, co můj dvacetiletý mozek považoval za opravdové. Chtěla jsem něco, co bude stejně dobré jako jeho svrab.

Neměla jsem ale čas, protože v tu chvíli se objevil tucet zákazníků a my je bok po boku obsloužili. Nebylo to pro mě nic nového: stát vedle kolegy celé hodiny, pracovat u pokladny, občas prohodit pár slov se zákazníkem. Vždycky jsem si připadala jako na své vlastní planetě. Zní to pošetile, nebo jako bych té jedné pozdní směně zpětně připisovala ohromné emoce, ale tentokrát to bylo jiné. Bylo to vřelé, jako příležitostné ticho na road tripu s kamarády.

Když bylo po směně, zeptal se mě, co mám v plánu.

„Mám schůzku s přítelem,“ řekla jsem a okamžitě se začala strachovat, že setkáním s Jonathanem přijdu o svou jedinou příležitost stát se Jamesovou nejlepší kamarádkou.

James si už zapaloval cigaretu. „Kterým směrem jdeš?“

„Sober Lane.“

„Á!“ řekl a já si nebyla jistá, jestli se popálil, nebo ho něco náhle osvítilo. „Já bydlím na Travers Street. Doprovodím tě.“

Šli jsme spolu, a navzdory mé touze Jamese rozlousknout a porozhlédnout se v něm se zdálo, že na mé otázky nebyl čas. Ani James nechtěl klást otázky. Chtěl hádat.

„Tak jo, nech mě hádat. Tvůj otec pracuje v bance.“

Usmála jsem se. „Špatně.“

„Tak děda. Je na tobě něco bankovnického.“

„Můj děda pracoval v bance, ano. Ale můj táta je zubař.“

„Vidíš, to je ono. Věděl jsem to.“

„Nic jsi nevěděl!“

Zamával nade mnou rukama, jako by sesílal kouzlo. „Víš, cítím z tebe noblesu střední třídy. Starý peníze, starej Cork. Ještě jsem se nerozhodl, ale tvoje matka je buď úchvatná hubená pijanka, nebo naprostá abstinentka. A pořád se tváří kysele. Hoří?“

Zasmála jsem se a podivila se, jak to může vědět. „Přihořívá. To druhé,“ řekla jsem, ale okamžitě jsem si připadala zlomyslná. Moje máma taky pracovala v ordinaci, a protože táta dělal primárně estetické zákroky, oba utrpěli změnou priorit v naší zemi a neměli moc důvodů se usmívat.

„A ten přítel… ten přítel, ten přítel, ten přítel. Zase se nemůžu rozhodnout mezi dvěma možnostmi.“

Mával při mluvení rukama tak usilovně, že mu zhasla cigareta, a tak se zastavil, aby ji znovu zapálil.

„Jste spolu od základky, zamilovanej páreček ročníku, všichni si myslí, že se vezmete, ale nejsi si jistá. Máte v plánu jet společně do Thajska.“ Vydechl. „Nebo je to starší chlap, co si dělá doktorát nebo tak něco, je na tebe možná trochu moc starej a poněkud suchar. Tvoji kamarádi ho nesnáší, ale neřekli ti to.“

Nevím, proč mu připadalo normální urážet každého, koho jsem znala, skutečného i vymyšleného. Ale věřil, že mu to projde, a já mu to projít nechala.

„Ani jedno,“ řekla jsem, připravená Jonathana bránit. „Není ani jedno. Nedá se kategorizovat.“

„Ale co z toho je blíž?“

Zamyslela jsem se nad tím. „No, asi to první, myslím.“ Což jsem řekla jen proto, že to byla lepší možnost.

Byla jsem zamilovaná, nebo jsem si to alespoň myslela. Nedařilo se mi přimět lidi, aby to brali vážně. Bylo mi dvacet a potřebovala jsem dvě věci: být zamilovaná a aby mě lidi brali vážně.

Jonathan i já jsme pocházeli z Corku, vyrostli jsme na předměstí a štvalo nás, že musíme studovat tady. Bylo tu šest dobrých hospod a tři dobré kluby, aspoň co jsem věděla, a snažili jsme se dát všem najevo, jak nás Cork nudí, a zároveň jsme nevynaložili žádnou snahu navštívit nebo podniknout něco, co jsme nedělali už v sedmnácti.

Jako pár jsme byli tak vážní, až to hraničilo s nudou, a v našem pohledu na svět jsme byli zvědavě konzervativní. Nedávno jsem se přihlásila do starého e-mailu, abych změnila heslo nebo tak něco, a našla jsem tam jednu ze svých sociologických esejí z té doby, z Jonathanova období, zaslanou mému učiteli. Esej se jmenovala „Patriarchát v moderním Irsku“. Otevřela jsem ji, zvědavá, co si moje mladší já myslelo o zotročení irských žen.

Není důležité, zda patriarchát je, nebo není faktorem v moderním Irsku, začínala esej. Otázka zní: proč je patriarchát tak nespravedlivě vysmíván jako organizační princip?

Ta esej mě šokovala. Byla jsem v ní naprosto upřímná. Já, devatenáctiletá holka, ta samá holka, která jen dva roky předtím použila všechny peníze, které dostala k narozeninám, aby si zajistila pilulku po v zemi, která její získání záměrně komplikovala, bránící patriarchát. Celé jsem to přečetla a smazala. Pak jsem dva dny chodila po Londýně, paranoidní. Bála jsem se, jak to dokážou jen lidé mé generace, že mě neviditelný online dav ukřižuje za ideologické zločiny, které jsem spáchala jako puberťačka. Myslela jsem, že jsem feministkou byla odjakživa. Přece jsem se narodila s povědomím o nespravedlnosti. Ale ne, to přišlo později, po dvacítce, když jsem žila v Londýně.

Ale tohle bylo mé já, které znal Jonathan, které jsme s Jonathanem společně stvořili. Sedávali jsme po hospodách a vymýšleli si názory, hlavně převracením obecného konsenzu. Radikální myšlenkou pro nás bylo kritizovat film Zprávař.

James se ode mě na Sober Lane odpojil. Zeptala jsem se ho, jestli se nechce seznámit s mým přítelem. Řekl, že ne.

„Nechci ti dělat problémy,“ řekl. „Nechci, aby si myslel, že mu přebírám přítelkyni.“

Zasmála jsem se, protože James byl naprosto zjevně gay a představa, že by mě někomu přebíral, byla směšná. Ale smála jsem se příliš dlouho a nahlas a způsob, jakým se na mě James podíval, mi rozpálil tváře. Ublížilo mu to – ještě nikomu nepřiznal, že je gay, a myslel si, že se mu to daří dobře tajit. Přestala jsem se smát.

„Není žárlivý,“ řekla jsem rychle a Jamesova tvář se zase rozzářila.

Rozloučila jsem se se svým novým kamarádem, zmizela v tmavém baru, kde na mě čekal Jonathan, a v duchu se vyplísnila za svou neomalenost.

Ale James mě Jonathanovi vážně přebral. Během jediného měsíce mě James kolonizoval na molekulární úrovni a moje osobnost se přizpůsobila jeho. Oficiální verze zní, že mi dal Jonathan košem. Pravdou je, že jsem ho opustila pro jiného muže.

Tenhle příběh James rád vykládá lidem: S Rachel jsme se pohádali jen jednou a stalo se to ještě předtím, než jsme se pořádně znali.

A já obvykle řeknu: Pohádali jsme se a James si pořád myslel, že jsem holka jménem Sabrina.

On pak dodá: Takže ve skutečnosti jsem se poprvé pohádal se Sabrinou.

Hádali jsme se samozřejmě víckrát. Dvakrát. Nemluvíme o tom.

Od chvíle, kdy mě James doprovodil na Sober Lane, uběhlo pár týdnů a on už o mě zájem znovu neprojevil. Začala jsem ho za to nenávidět. Nebylo fér, aby tak zářil a pak odešel a nechal mě ve tmě a chladu s mým vlastním nudným davem. Většina mých nejbližších přátel odešla na vysokou. Jedničkáři na Trinity, aspirující učitelé na Mary I. Ti, kteří mi zůstali, byli buď holky, se kterými jsem se znala od vidění ze střední, nebo Jonathanovi kamarádi.

James byl první člověk po dlouhé době, s nímž jsem se vážně chtěla kamarádit, ale vypadalo to, že on se mnou ne. Navíc okouzlil vedení natolik, že si mohl jako první vybírat ty nejlepší směny.

Ještě jsem netušila, jak být na někoho naštvaná, a tak jsem napodobovala chování, které jsem viděla doma: mluvit na člověka v krátkých, úsečných větách, dokud se z toho nezblázní. Tak se se mnou hádala moje matka, tak jsem se já hádala se svými mladšími bratry a oni se svými kamarády. Ne snad, že bychom jako rodina nebyli schopni vřelosti. Ale pravidelně jsme se nechávali svádět konceptem, že na nás byla spáchána křivda. Lidé nám neustále křivdili. Poslední ekonomická krize, která zničila podnikání mých rodičů a vyprázdnila jejich investice, byla dalším důkazem, že se svět spiknul proti rodině Murrayových. V tu dobu jsme reagovali přezíravostí.

Po nějaké době si James všiml mé nové odtažitosti a šel jí naproti. Snažil se se mnou dávat do řeči a vtipkoval o bankovnické auře mých předků. Většinou jsem ho ignorovala. Jeho nové směny mě vážně štvaly. Došla jsem k závěru, že James je sobecký, povrchní člověk – možná sociopat – a já se s ním nebudu bavit, dokud si neuvědomí svou chybu a nepřestane si uzurpovat nejlepší směny.

Poté, co jsem ignorovala několik jeho pokusů se mnou zapříst konverzaci, přišel za pokladnu, aby nachystal nějaké objednávky. A dloubl mě tužkou pod koleno. Tak jako obvykle zasáhl nerv. Koleno se pode mnou podlomilo a já zavrávorala. Nespadla jsem, ale ztráta rovnováhy mě vykolejila. Řekla jsem mu, ať přestane. Zasmál se a obsloužil dalšího zákazníka, jako by se nic nestalo.

O hodinu později to udělal znovu. Zaječela jsem na něj, ať toho nechá, a on se teatrálně schoulil: maličký Jerry s obrovskýma očima proti mému mohutnému Tomovi. Stačil si všimnout, že mám mindrák ze své výšky – měřila jsem necelý metr osmdesát, a tak jsem často přeskočila formality a rovnou lidem tvrdila, že mám rovných sto osmdesát centimetrů, abych si ušetřila dohady.

Poblíž byl zrovna jen náš manažer Ben a ve chvíli, kdy jsem se otočila, to James udělal znovu, a tentokrát jsem opravdu spadla. Ben se rozesmál tak hlasitě, že na chvíli zapomněl na draka ve sklepě. Byla jsem tak rozčílená, že jsem dočasně zapomněla na dobré mravy a celou svou vahou odstrčila Jamese na stěnu za pokladnou. Police nad ním zaskládaná předobjednávkami pro věrné zákazníky se otřásla a knihy popadaly dolů. Dawn Frenchová v pevné vazbě praštila Jamese po hlavě a roztrhla mu kůži nad okem. Začal krvácet a jeho vyžehlená ofina se mu lepila k ráně jako gáza.

„Rachel!“ vykřikl Ben. „Co blbneš?“

V ten okamžik James zjistil, že se nejmenuju Sabrina. Usmál se na mě, zatímco Ben běžel pro lékárničku.

„Konečně,“ zasmál se se zvláštní, novou náklonností. „Tady je.“

Cítila jsem se tak provinile, že jsem po práci pozvala Jamese na drink.

„Oukej, vrahu,“ řekl s úsměvem a omotal si kolem krku svou extrémně tenkou šálu. „Máš zarezervovaný stůl v golfovém klubu?“

Jamesova fascinace tím, že jsem patřila do střední třídy, se ode dne našeho seznámení nezměnila a já si občas říkám, jestli celé naše přátelství stojí na nějaké jeho potřebě katalogizovat živobytí zubařů a jejich dětí. Příklad otázky, kterou mi mohl poslat kdykoliv během dne nebo noci: Krájí Bridget mrkev na kolečka, nebo proužky?

Proužky, odepíšu.

Já to věděl, přijde odpověď.

Už by mě nepřekvapilo, kdybych zjistila, že o mně píše knihu.

Byla sezóna vánočních večírků a po pár marných pokusech v normálních hospodách jsme našli tapas restauraci na ulici Washington Street, která se snažila nalákat Cork na koncept jednohubek možností přinést si své vlastní víno. Celé to úplnou náhodou začalo být romantické a já se bála, aby si James nemyslel, že se snažím napravit své předchozí faux pas tím, že ho přinutím jít se mnou na rande. Začala jsem nahlas předčítat jídelní lístek a obvinila restauraci z toho, že vymýšlí pro šunku nóbl názvy.

James si opřel tvář o pěsti a užíval si naši konverzaci o šunce.

„Jednohubky,“ řekl. „Na co bys mě pozvala, kdybych potřeboval stehy?“

„Ústřice,“ odpověděla jsem.

„Co kdybych si zlomil nohu?“

„Nejsem charita,“ opáčila jsem a on se zasmál.

„Takhle to chodí. Čtu noviny. Boháči si tě snaží koupit velkými gesty, aby je člověk nežaloval.“

„Proč si myslíš, že jsem bohatá? Nejsem bohatá.“

Ukázal na naše okolí, tabuli s menu a nápisem Speciality, svíčky v prázdných lahvích od vína, které sem nejspíš donesli zákazníci ze všech koutů Corku.

„Bydlím doma, to je všechno.“

„Aha. Takže pracuješ pro kapesné?“

Řekla jsem Jamesovi, aby si objednal, co bude chtít, a navzdory jeho přesvědčení, že jsem bohatá, objednal nejlevnější lahev vína a misku kešu oříšků. O pár sekund později nám donesli lahev vody a dvě miniaturní skleničky.

„Ne,“ řekl, zatímco naléval vodu. „Nikdo nepracuje tolik jako ty, pokud nemusí.“

„No.“ Pokrčila jsem rameny.

„Pracuješ ve čtvrtky, pátky, soboty a neděle,“ spočítal na prstech. „A myslím, že jsem tě tam jednou viděl v pondělí odpoledne. Ale chodíš i do školy, ne?“

„Pracuju, kdykoliv mi Ben zavolá.“ Znovu jsem pokrčila rameny a začínala jsem si být vědoma toho, jak nudný konverzační nástroj krčení rameny je.

„Hele,“ řekla jsem. Přišel číšník s vínem a oříšky a zeptal se, jestli si chceme objednat jídlo, a James odpověděl, že zatím nám stačí kešu.

„Pokračuj,“ řekl, když číšník odešel.

„Musím platit školné,“ řekla jsem stručně a snažila se neznít lítostivě. Pověděla jsem mu, co jsem neřekla nikomu jinému: že mí rodiče, kteří si mohli bez problémů dovolit poslat mě i mé sourozence na soukromou základní a střední školu, neměli peníze na to, aby mi platili vysokou.

Tehdy za dobrých časů, kdy byly rodinné finance i má reputace zodpovědného dítěte v pořádku, mi dal otec kreditku. Přivydělávala jsem si hlídáním dětí, ale kreditku jsem měla na placení náhodných výdajů, jako jsou knihy, sešity a noční taxíky domů. Po dlouhé konverzaci o tom, jak je dobré mít kreditku, protože přispívá k lepší úvěruschopnosti, mi ceremoniálně předal kartu.

Jamesovi to připadalo velice vtipné. Jeho rodiče pracovali ve státní správě a kamarádka s „tátovou kreditkou“ v něm vyvolávala pocit, že stojí nohama na zemi. Ale pravdou bylo, že jsem tu kreditku téměř nepoužívala. Až do začátku mého prvního semestru na UCC před pár týdny, kdy náhle přestala fungovat.

„Tati,“ řekla jsem. Musela jsem vystoupit z řady u pokladen v univerzitním knihkupectví, abych mu zavolala: „Zapomněl jsi splatit kreditku?“

„Ne,“ řekl. „Nezapomněl.“ Stáhl se mi žaludek. Nebyl to strach, ale první dávka reality, kterou jsem kdy okusila. Od krachu rodiče přestali cestovat, chodit do restaurací a kupovat si nové věci. Myslela jsem, že jsou jen prozíraví. Neuvědomila jsem si, že jsme na mizině. Právě během tohoto hovoru mi řekl, že mi nejenom zrušil kreditní kartu, ale taky si budu muset školné platit sama.

Školné bylo v té době v Irsku celkem zanedbatelné, maximálně pár tisíc ročně, a všem, koho jsem znala, ho platili rodiče. To asi vypovídá o tom, jak stratifikovaný můj svět byl. Můj otec se styděl a já se styděla za něj.

„Musíme to spolu nějak vyřešit, Rachel,“ řekl, jako by uklidňoval rozzuřeného bookmakera. Nechtěl, abych si vzala studentskou půjčku. Jeho víra v banky byla příliš narušená.

„Jasně,“ řekla jsem rychle. „Najdu si práci.“

„Dobře,“ řekl. „A zůstane to… mezi námi. Kluci to nemusí vědět.“

Nikomu jsem to neřekla. Ale teď to věděl i James. Cítila jsem se provinile, že jsem zradila otcovu důvěru, ale taky jsem chtěla svého nového přítele zaujmout tajemstvím. Naštěstí to fungovalo. James drama celé té situace velice prožíval.

„To je hrozně… nevím. Je to jako nějaká divadelní hra.“

Vyprskla jsem smíchy. „Není to jako divadelní hra.“

„Ale jo,“ opáčil.

„Není to tak hrozný,“ řekla jsem, abych se vyhnula jeho lítosti. „Zaplatila jsem poplatky za letošní rok a magistra dělat nebudu, takže jsem… v balíku.“ Ukázala jsem na stůl. „Měli bychom si objednat opravdový jídlo,“ řekla jsem.

„Měli bychom bydlet spolu,“ řekl.

„Cože?“ Zaskočilo mi víno. „Vždyť mě ani neznáš.“

„Vím, že se jmenuješ Rachel,“ řekl – a v té době mi to připadalo jako vtip, protože jsem ještě netušila o té záležitosti se Sabrinou. „A vážně se mi líbíš. A kromě toho nemám rád svůj byt.“ Zkoumavě se zahleděl na kešu oříšky. „A myslím, že by to byla hrozná sranda, ty ne? Na Shandon Street jsou celkem pěkný byty. Jasně, vím, že technicky vzato je to na severu města, ale to zvládneš, ne? Princezna z jižní části města zažívající těžký časy ve špatný čtvrti? Velice dramatický. Jako vystřižený z divadelní hry.“

Zašilhala jsem na něj. „Ty už jsi ten byt našel, co?“

„Ano.“

„A člověk, kterej s tebou měl bydlet, z toho vycouval.“

„Ano,“ přiznal bez špetky kajícnosti.

„A já jsem tvoje poslední možnost.“

„Ne, ne, Rachel! Ne!“ Zděšeně na mě pohlédl. „Teď mě to napadlo, právě teď. Jsi moje divoká karta, než se uchýlím ke své poslední možnosti.“

„Aha.“

„No, popřemýšlej nad tím.“

Změnili jsme téma, probírali nejrůznější hlouposti, a když jsem autobusem v jedenáct přijela domů, oba moji rodiče seděli u kuchyňského stolu. Majitel budovy, v níž měl otec ordinaci, se utopil v řece Lee. Psali to v regionálních novinách. Táta ho neznal, komunikoval s ním přes právníka. Moji rodiče si dělali starosti, že vdova zvedne nájem nebo budovu prodá.

Od té doby se ptám ostatních Irů, jestli si ty sebevraždy pamatují, sebevraždy podnikatelů, které se v té době odehrávaly. Všichni říkají, že ne. Možná se ptám špatných lidí, nebo na to všichni prostě zapomněli. Možná to v Corku bylo nejhorší, nebo byla recese jen představa, ne skutečná věc, o níž všichni každý den mluvili.

„Stěhuju se,“ oznámila jsem a matka na mě pohlédla, jako bych o zem rozbila sklenici s boloňskou omáčkou a utekla pryč s výmluvou, že na mě venku čeká taxík.

„S kým?“

„S klukem z práce.“

Taková bezohlednost. Vyvolává to ve mně chuť nastoupit do auta a podpálit se. Vyvolává to ve mně touhu zařvat na své vlastní nenarozené dítě: Neopovažuj se mě takhle opustit.

„Stejně jste si říkali, že se přestěhujete do menšího,“ řekla jsem. Což byla pravda. Měli jsme pět ložnic: jejich, moji, Christopherovu, Kevinovu a malý pokojík, který jsme používali jako pracovnu. Venku stála vířivka, dárek od otce k matčiným padesátým narozeninám. O prodeji domu mluvili v jednom kuse.

„Za pár let se všichni odstěhujete,“ říkal tehdy táta. „A tenhle dům bude mít ještě menší hodnotu.“

V tu chvíli se obvykle ozvala matka. „Nebo větší,“ říkávala. „Nevíme, co bude.“

Matka mě propalovala pohledem. Nenáviděla mě za to, že podporuju prodej domu. Ale bylo pozdě, už jsem se rozhodla.

Domů jsem se vrátila na Vánoce, s prádlem. Pamatuju si, že mi připadali starší, ale nikdo nemůže tolik zestárnout za deset dní. Pravdou bylo, že do té doby mě extrémně chránili před skutečným světem. Smýšlela jsem o svých rodičích jako o kamenných hlavách na Velikonočních ostrovech a teprve potom, co jsem se odstěhovala o tři kilometry dál, jsem pochopila, že celou dobu byli lidmi.

„Uvědomit si tohle ve dvaceti je trochu pozdě,“ říkává James. Nejspíš má pravdu.

3

Zpráva od Jamese.

Jak ti jde kakání, panenko?

Vsedmém měsíci těhotenství přišla zácpa avěděl otom jen můj manžel aJames Devlin. Obecně řečeno nejsem žena, která by se bavila okadění. Ale když šlo otohle těhotenství, Jamesovi jsem se svěřovala snaprosto všemi pohyby, fázemi asymptomy.

Shandon Street je historicky chudá část Corku, ale je podivně malebná. Je plná starých domů, ale taky moderních variací antické architektury. Divadlo ve stylu panteonu, staré tržiště známé jednoduše jako Butter Exchange, kostel se skutečnými zvony avelkou rybou na vrcholku věže.

Dům samotný byl starý venkovský domek, postavený ve třicátých letech pro rodiny trpící tuberkulózou. Jediná koupelna byla vpřízemí, za kuchyní. Vpatře byly jen dvě čtvercové ložnice, obě dostatečné velké na manželskou postel, skříň akomodu. Vmé hlavě nebyla žádná znich lepší. James však žil na více místech než já – tou dobou na patnácti, ato mu bylo teprve dvacet dva – avěděl, čeho si hned na první pohled všímat. Viděl věci, které já ne, jako třeba to, který pokoj bude mít lepší ranní světlo akterý má okno moc blízko kčelu postele.

„Chceš ten pokoj blíž schodům?“ zeptal se způsobem, který zněl, jako by pokoj uschodů byl ten nejlepší vcelém domě aon mi ho nabídl jako správný gentleman.

„Jasně,“ řekla jsem ahodila černý pytel na odpadky plný oblečení na postel, kde explodoval jako převařený knedlíček.

Radiátory vložnicích fungovaly, ale vpřízemí byl jen zazděný krb aněkolik přímotopů pod schody. Obývák byl obrovský, se dvěma gauči astolem, kněmuž se vešlo šest lidí, pěknou kuchyní amalou zahrádkou. Po předchozích nájemnících tu dokonce zůstal bylinkový záhon.

Nemohla jsem uvěřit, že měsíčně platíme jen šest set eur. Teď už chápu, že byl ten dům hrozně sešlý, že pouze dvě fungující plynové plotýnky ze čtyř jsou nepřijatelné aže není právě moudré stěhovat se do nevytápěného domu uprostřed irské zimy. Teď by mi na tom záleželo, ale tehdy ne, apřestože jsem strávila následující rok opilá apodvyživená, občas si říkám, jestli není lepší, když je člověku všechno jedno.

James měl iPod, takový ten velký ahumpolácký, který byl zastaralý už tehdy, anechal mě vybrat náš stěhovací song. Pomocí neobratného kolečka jsem vybírala písničku vobavách, že vyberu něco špatného, aniž by mi došlo, že je vněm jen Jamesova hudba, takže se nemůžu nestrefit. Teď si uvědomuju, že kdyby James vážně chtěl, ať ho vnímán jako heterosexuála, nikdy by mě nenechal hrabat se jeho iPodem. Byl vněm zvláštní mišmaš písniček: něco mezi heterákem agayem ve středním věku. Cher vedle Creedence Clearwater Revival, Eagles vedle Eltona Johna. Jediné alespoň trochu znaší generace byla Britney Spears.

Rozhodla jsem se pro „Cecilia“ od Simona & Garfunkela. Neměla jsem ktomu jediný důvod, až na slovo „jubilation!“, které se vpísničce několikrát opakuje, apřesně tak jsem se cítila, ačkoliv jsem byla příliš stydlivá, abych to přiznala nahlas.

Postavili jsme repráček kiPhonu na chodbu aodešli do svých pokojů. Najednou mě přepadly rozpaky apřipadala jsem si neohrabaná, jako bych vybalovala vnějaké reality show abyla si jasně vědoma toho, jak veřejnost soudí mé poskládané spodní prádlo.

Ten pocit trval dvě minuty apadesát sekund, kdy písnička skončila aokamžitě začala hrát znovu.

„Do hajzlu,“ zařval James adošel kiPodu. Obrazovka zamrzla a„Cecilia“ hrála ve smyčce. „Občas se to stává,“ řekl alehce mu zčervenal krk. „Zatracenej krám.“ Nesnášel, když něco nefungovalo. Je dobře, že je teď James bohatý, protože být chudý se kněmu nikdy nehodilo.

„To neva,“ řekla jsem mu.

Atak jsme znovu poslouchali tu stejnou písničku. Aznovu. Začali jsme si zpívat anaše hlasy se odrážely od levné omítky. Poosmé už jsme přebíhali zpokoje do pokoje, mávali končetinami do všech směrů apísničku naprosto prožívali. Kdyby byly poblíž zlaté stránky, roztrhli bychom je vejpůl.

Když hrála „Cecilia“ pošestnácté, sJamesem jsme přivedli na svět náš vztah avodili ho kolem domu jako ulepené, zvědavé hříbě. Zvedali jsme navzájem své věci – ošklivá trička, nabubřelé knihy, staré lístky zkoncertů – akomentovali je vždy stejnou otázkou: Co je sakra tohle?

„Co je sakra tohle?“ zeptala jsem, když jsem objevila sbírku šátků.

„Co je sakra tohle?“ zeptal se, když zvedl mou knížku od Penelope Mortimerové.

„Co je sakra tohle?“ opáčila jsem, když jsem našla tričko zbistra Subway.

„Co je sakra tohle?“ prohlásil, když našel vlhčené ubrousky na intimní partie, které byly součástí zdravotního balíčku pro studenty akteré jsem se zatím neodvážila použít, ale příliš se bála vlastní vagíny, abych je dokázala vyhodit.

Skutečná otázka, kterou jsme si pokládali, samozřejmě zněla: Kdo jsi? Kdo jsi byl? Nevadí ti žít vdomě, kde si ztebe budu utahovat, protože čteš? Proč tě vyhodili ze Subwaye? Vážně jsi ten typ holky, která si utírá vulvu voňavými ubrousky?

Natolik nás zaměstnávalo zamilovávání se, že jsem úplně zapomněla na Jonathana, kterého jsem požádala, aby mi vpět zavolal. Jedním zhlavních motivů pro stěhování pro mě byl sex. Oba jsme po většinu vysoké žili urodičů aspali jsme spolu na večírcích ukamarádů, vzaparkovaných autech av době, kdy naši nebyli doma. Taky mít sex na vysoké škole začínalo být vyčerpávající. Dělat to na školních záchodech je poprvé vzrušující, ale domlouvat si spřítelem dostaveníčko na „našich záchodcích“ je poněkud deprimující.

Zazvonil avstoupil do porodnice soukromých vtípků. Objala jsem ho, veuforii aupocená, nadšená, že ho můžu vtáhnout do svého nového světa, čistě proto, aby měl ten nový svět nějakého svědka.

„Tohle je James!“ oznámila jsem. Pozdravili se dostatečně vřele, ale když jsem mezi nimi zatěkala pohledem, pocítila jsem ke klukovi, se kterým jsem už dva roky chodila, náhlou vlnu odporu. Neměl žádné rysy. Měl oči, rty anos, ale měla jsem pocit, jako by je vytvořil Bauhaus, obsesivně zaměřený na funkčnost – anic víc. Ať už dal Jamese dohromady kdokoliv, aspoň se snažil. Byl poněkud malý ahubený, svelkýma očima ahustým, tmavým obočím ve tváři, která byla buď roztomile drobná, nebo opuchlá, podle toho, jak se zrovna měl. Měl nos starého muže, svelkými nosními dírkami. Jamesův vzhled by většina znás popsala jako „emo“, ale nosil padnoucí oblečení ajen málokdy něco od Topmana.

Znovu jsem Jonathana objala anasadila si masku oddané přítelkyně, abych ten pocit zahnala. Vypadal šedý, jako houba. Políbil mě na čelo. „Provedeš mě?“ zeptal se, aprohlídka trvala asi třicet vteřin, než jsem ho odvedla do patra, ukázala mu svůj pokoj, kde jsem ještě ani nestačila povléct postel, asundala si tričko. To hlavně proto, že jsem se potila anechtěla jsem mu smrdět.

Když mluvíte osexuálním životě jako mladá žena, je lákavé sklouznout kmelancholickým úvahám otom, jak zírala stěžkými víčky do stropu, zatímco do ní bušil přihlouplý surovec. Bohužel nic takového nemůžu sčistým srdcem říct. Sex mě tehdy neuspokojoval, ale nikdy jsem jím nebyla víc posedlá. Vždycky jsem byla nahoře asténala jako prase na porážce. Pokud by někdo řekl Jonathanovi, že Rachel Murrayová nestála vposteli za nic, zasmál by se ařekl by mu, ať drží hubu. Myslím si, že by to nezvažoval ani vteřinu.