Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Melissa Ambrosini

Jak zkrotit svou vnitřní kritičku
Ztiš tu potvoru v sobě, otevři se bohatství a začni zářit zdravím a láskou

Přeloženo z anglického originálu Mastering Your Mean Girl: The No-BS Guide to Silencing Your Inner Critic and Becoming Wildly Wealthy, Fabulously Healthy, and Bursting with Love vydaného nakladatelstvím TarcherPerigee v roce 2016.
Překlad Dagmar Byčánková
Obálka a sazba Eva Hradiláková
Jazyková redakce a korektura Ivana Šelešovská
Odpovědná redaktorka Pavlína Jiroušková
Počet stran 280
První vydání, Praha 2024
Vydal Nakladatelský dům Grada
pod značkou ALFERIA
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 9753. publikaci
Vytiskla D.R.J. TISKÁRNA RESL, s.r.o., Náchod

Mastering Your Mean Girl: The No-BS Guide to Silencing Your Inner Critic and Becoming Wildly Wealthy, Fabulously Healthy, and Bursting with Love
Copyright © 2016 by Melissa Ambrosini
Original English language edition published by TarcherPerigee
Translation arranged by Waterside Productions, Inc.
All rights reserved
Translation © Dagmar Byčánková, 2024
Czech edition © GRADA Publishing, a.s., 2024
Czech cover illustration from Shutterstock, FlyingX

ISBN 978-80-271-7566-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-7565-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-5300-8 (print)

Svému milovanému manželu Nickovi za to, že mě ke zvládání mé vnitřní potvory inspiruje každý den.

A Leovi za to, že mi každý den připomíná, jak žít v lásce.

Oba vás miluji nade všechno.

PŘEDMLUVA

Než začneme…

Ahoj, moje milá,

děkuji, že sis vybrala mou knihu. Vím, že kdesi hluboko toužíš po něčem víc – mít v životě víc štěstí, být v lepší zdravotní kondici, zažívat víc hojnosti a lásky. Ale něco – nebo spíš někdo? – ti brání, abys naplňovala svoje nejdivočejší sny a byla tou nejlepší verzí sebe samé. Ten někdo je… tvoje vnitřní potvora (tvá vnitřní kritička, v originále your Mean Girl, zlá dívka v tobě – pozn. redakce). Ale neboj, já mám taky jednu!

Kolikrát už jsi byla v místnosti plné lidí celá nesvá a přesvědčená o tom, že tě druzí nějak hodnotí? Kolikrát sis sama podrazila nohy zrovna v momentě, když sis myslela, že konečně bude lépe? A kolikrát sis při pohledu do zrcadla řekla, že jsi tlustá, ošklivá blběna, která za nic nestojí a kterou nikdo nemůže mít rád?

To se projevuje tvá vnitřní potvora v akci.

Příliš mnoho krásných a úžasných žen, k nimž patříš i ty, žije svůj život v ochromení strachem. V železném úchopu je totiž drží vnitřní potvora coby jejich vnitřní kritička, jež vládne celé jejich existenci rukou pevnou a jazykem sžíravým. Tyto ženy končí zraněné neustálým srovnáváním, přidušené sebekritikou a zoufalé z touhy po lásce.

Něco o tom vím. Byla jsem jednou z nich.

Trvalo mi dlouho, než jsem na to přišla – a to díky grandióznímu nárazu na dno. Ale teď už vím, jak se věci mají.

Nemusíš se nechat paralyzovat hlasem vnitřní potvory, který ti promlouvá v hlavě a ustavičně syčí, že za nic nestojíš a nejsi dost dobrá. Ten hlas je totiž založen na strachu.

Nemusíš celý život řešit, co si o tobě myslí ostatní.

A nemusíš žít v ustavičné snaze o svolení, souhlas a přijetí ze strany druhých.

Kdesi hluboko to víš taky. Jsi inteligentní žena, která si ví rady a touží po něčem víc. Jinak bys totiž nesáhla po této knize. V hloubi srdce víš, že se dá žít smysluplněji a láskyplněji. Víš, že nemusíš dennodenně vést ten ustavičný vnitřní boj.

Jsem tu, abych tě držela za ruku, ukazovala ti, co je reálně možné, a přivedla tě zpět k tvému vnitřnímu hlasu pravdy. Neuslyšíš ode mě žádné řečičky a žádné soudy ani hodnocení, jen spoustu strategií vhodných pro reálný život a poznání, k němuž jsem se tvrdě propracovala. Všechno je podloženo mými zkušenostmi a prostoupeno prožívanou láskou.

Pokud jsi připravena nechat odejít svou bolest, prodat svůj mezonet ve Strašákově a nakročit na novou životní cestu, pak je tato kniha určena tobě.

Nejde o další z knih na téma „sedm kroků k osvícení“, plnou vaty a blábolů o tom, jak si pomoct sama. Není to nablýskaný průvodce, který recykluje staré obsahy, jež jsi četla už stokrát. A už vůbec to není příručka, která slibuje rychlé a úžasné výsledky, ale ty nemáš tušení, jak se jich vlastně dobrat. Je to kniha naplněná reálným, hlubokým poznáním, jež tě dovede k reálným výsledkům. Je to průvodce, který ti na odvážné cestě k tvým nejdivočejším snům, k hojnosti, zdraví a lásce bez kompromisů nebude věšet bulíky na nos. Pokud vezmeš za své informace na následujících stranách a budeš je každý den využívat, budeš mít dobře nakročeno k tomu, abys zkrotila svou vnitřní potvoru a žila život v jeho nejlepší verzi.

Než začneme, chci, abys věděla toto:

1.Zásadami, které v této knize popisuji, se skutečně řídím. Když něco hlásám, tak to i dělám. Den co den.

2.Tyto zásady byly vyzkoušeny a ověřeny a přinesly zásadní výsledky. Nejenom mně, ale i tisícům žen, s nimiž jsem pracovala po celém světě.

3.Mým úkolem je podpořit tě a inspirovat. Proto jsem pro tebe sestavila i spoustu doplňujících tipů a informací na své webové stránce www.masteringyourmeangirl.com. Prosím, používej je. V této knize tě budu odkazovat na vhodná místa na svých stránkách, kde si můžeš materiály zdarma stáhnout.

4.A především jsem nesmírně ráda, že ti tyto vědomosti a poznatky můžu předat a pomoct ti rozpomenout se na to, kým skutečně jsi.

Když jsem zjistila, jak si poradit s tou vnitřní potvorou v sobě, doslova mi to změnilo život. Vím, že to poznání pomůže transformovat i ten tvůj.

Jdeme na to?

ÚVOD

Představuji ti svou vnitřní potvoru – můj příběh

„Ale ty nedokážeš napsat knihu.“

„Kdo si myslíš, že jsi? Agatha Christie nebo co?“

„Tys už zapomněla, jak ti paní učitelka ve druhé třídě řekla, že jsi blbá?“

„Nechoď do toho a ušetři si bolest a zklamání – nikdo to nebude číst, natož kupovat. Nikoho nezajímáš. Bude to propadák.“

„Přestaň, než se totálně shodíš.“

Představuji ti svou vnitřní potvoru

Když jsem usedla, abych se pustila do psaní této knihy – před prázdnou bílou stránku, jež mi zírala do tváře –, bleskurychle vztyčila hlavu a jala se zasévat mi do mysli pochyby a strach. V minulosti by to stačilo k tomu, aby mě v mém počínání zarazila. Abych urychleně zacouvala na bezpečné území a ukonejšila se čokoládou a sklenkou vína. Ale jelikož už znám její záludné manévry, dokázala jsem zvolit odlišný přístup. Jemně jsem jí přibouchla dveře před nosem a obrátila se ke svému vnitřnímu hlasu pravdy, který mi říkal, že se mám podělit o příběh, jenž mi jiskří v duši. O tento příběh.

Nejsem žádný guru ani nehlásám, že jsem osvícená. Jsem obyčejná žena, která přišla na to, jak si poradit s hlasem té protivné osoby uvnitř a jak žít svůj vysněný život. Nepřivedla mě k tomu žádná rychlá řešení, žádná pilulka ani kouzelný lektvar, ale jen opravdové odhodlání a touha po něčem lepším, větším a zářivějším.

A nebyla to procházka růžovým sadem. Než můj život nabral nový směr, musela jsem nejdřív tvrdě dopadnout na dno a pořádně si natlouct. Můj život není ten typický příběh o chudince, jíž se poštěstilo dostat k velkému bohatství.

Před onou velkou srážkou s realitou jsem byla docela jiná než dnes. Živila jsem se jako profesionální tanečnice v klubu Moulin Rouge v Paříži, herečka, moderátorka a příležitostná modelka. Vystupovala jsem v populárních televizních pořadech a na nejslavnějších světových scénách. Fotila jsem se pro nejznámější časopisy. Možná to zní jako velmi vzrušující život à la Hollywood, ale nebylo to tak. Všechno to vychvalované pozlátko není tím, čím se zdá být.

Začněme od začátku…

Když mi byly tři, dala mě matka na hodiny tance. Už od začátku jsem měla hrozně ráda tu možnost při hudbě skákat a točit se a vyjadřovat tak sebe samu. Jak jsem rostla, brala jsem to vážněji. Brzy jsem začala chodit i na hodiny herectví a zpěvu, a než jsem byla velká patnáctiletá holka, pracovala jsem jako profesionální tanečnice a modelka a přitom chodila na střední školu. Vybavuji si, jak mě máma vyzvedávala ze školy a brala mě rovnou na castingy nebo do tanečního studia. Následující čtyři hodiny kurzu tance jsem obvykle přežívala díky plechovce coly, balíčku chipsů a čokoládě a domácí úkoly si dělala v autě nebo v čekárně studia, než mi měla začít další hodina.

Po střední škole mě vzali na vysokou, kde jsem se zapsala na bakalářský program podnikání. Přihlásila jsem se tam proto, abych si usmířila učitele a byla jako moji vrstevníci, ale představa, že to budu studovat, mě ve skutečnosti nelákala. Takže když se mě v sedmnácti zmocnilo silné přání dělat si věci po svém, sbalila jsem se a odešla z domu. Poslechla jsem svoje srdce a přestěhovala se do Sydney, abych se v rámci denního studia zdokonalovala na škole múzických umění Brent Street a mohla pracovat jako profesionál. Neskutečně mě bavilo být na scéně. Naplňovalo mě vyprávět příběhy prostřednictvím pohybu a hlasu. Nedokázala jsem si představit, že bych dělala něco jiného.

Naši mi odjakživa poskytovali neuvěřitelnou podporu. Vždycky mi říkali, že se mám řídit srdcem a dělat to, co pro sebe cítím jako správné. Nikdy mi do ničeho nemluvili, přestože jejich vlastní práce byla na hony vzdálená vystupování před lidmi. Dodnes jsem jim za jejich vytrvalou lásku a podporu neskutečně vděčná.

Po absolvování Brent Street jsem díky svým vystoupením objela celý svět – velká města jako Paříž, Londýn, New York, celé Německo, Španělsko, Nový Zéland a Austrálii. Začala jsem takříkajíc patřit ke smetánce. Bavilo mě mít všechno v jednom kufru, cestovat co pár dní letadlem a zažívat to dobrodružství a nadšení, když jsem měla vystupovat v zatím neznámém místě. Samozřejmě však bylo jen otázkou času, kdy se mi do toho všeho vehementně vloží moje vnitřní potvora.

Když jsem žila v Londýně, chodila jsem denně až na sedm castingů a konkurzů a úspěšná jsem byla asi v 10 % z nich (což je velmi slušný výsledek, jak vám řekne každý umělec z této branže). Kdykoli jsem odcházela z castingu, aniž bych dostala angažmá, pokoušela jsem se to brát racionálně a opakovat si, že to není mnou, že na mně není nic špatného, že prostě chtěli blondýnku či nějakou vyšší nebo modrookou holku.

Nicméně i tak to bolelo. V oboru, kde je normální být odmítán, se naučíte mít hroší kůži. Ale i přesto se s tím dokážete vyrovnat jen do nějaké míry a pak vás to začne užírat. Po letech strávených v tom zvláštním světě velkých veřejných zkoušek a nevysvětlených odmítnutí jsem začala stále víc podléhat vnitřním pochybám. Začala jsem opravdově věřit, že nejsem dostatečně štíhlá, pohledná, dobrá, chytrá a co já vím co ještě…

A nejspíš si dokážeš tipnout, co se z toho vyvinulo.

Akce „Sebedestrukce“

Za celý svůj život a celou svou kariéru jsem viděla bezpočet žen, které si při pohledu do zrcadla říkají, že jsou tlusté a ošklivé. Dokonce i modelky a tanečnice, jež jsou v podání filmů, televize a časopisů ztělesněním skutečné krásy, nabírají do prstů neviditelné řasy „tuku“ na stehnech a obličej se jim přitom křiví odporem. Jako pod mikroskopem zkoumají každý centimetr svého těla, každý pór své pleti a častují se těmi nejhoršími nadávkami, jaké si umíte představit. Když na ně vzpomínám, je mi jich velmi líto. Pokud totiž ony viděly jen své domnělé vady, jak bychom mohli čekat, že vůbec někdo bude se svým tělem spokojený?

Vlivem prostředí, v němž jsem žila, se mi v mysli usadily podobné myšlenky: Možná jsem taky tlustá. Možná nejsem dost hezká. A možná jsem úplně k ničemu.

Věci nabíraly rychlý spád. Vyvinula se u mě porucha příjmu potravy, s níž jsem bojovala následující čtyři roky. Abych odvrátila pozornost od hladu a rostoucího vnitřního zmatku, až nezdravě často jsem flámovala a hodně pila. Vrhla jsem se do práce posedlým a až destruktivním způsobem. A obklopila jsem se vztahy, které mi nepřinášely nic dobrého, a ani já nebyla přínosem pro ně.

Zažila jsem i první těžké zklamání ve vztahu. Před tím dotyčným jsem měla vždy sympatické partnery, velice milé, laskavé a pečující. Tento byl naopak… řekněme žádné terno. Po pár letech strávených s ním jsem zjistila, že mě podvádí.

Být podváděná bylo hrozné – a to se vyjadřuji ještě decentně. Nikdy předtím jsem necítila takovou citovou bolest, byla nesnesitelná. Bylo to, jako by mi někdo vytrhl srdce z těla a padesát lidí mi po něm šlapalo v lodičkách na vysokých jehlách. Byla jsem naprosto zničená, prosila jsem ho, ať se ke mně vrátí – což už samo o sobě vypovídalo o mé sebeúctě –, ale on o mě nestál. (A kdo mu to mohl zazlívat?) Během týdne jsem až děsivě zhubla. Nemohla jsem jíst, spát ani pracovat. Jenom jsem ležela v posteli a brečela. Ustavičně jsem myslela na to, co se stalo, a na něho. Uvelebila jsem se ve svém utrpení a pořádala pro sebe jednu obří slavnost sebelítosti. Nic mi nedokázalo zvednout náladu. Čokoláda a víno, po nichž jsem až do té doby obyčejně sahala, mi nic neříkaly, a nevytrhla mě z toho dokonce ani svůdná představa noci strávené flámováním.

Kromě zlomeného srdce jsem musela řešit i svoje končící vízum, takže mi nezbývalo než opustit Londýn (který jsem si velmi zamilovala) a vrátit se do Austrálie. Se svým bývalým jsme původně plánovali zažádat si o vízum společně, abych mohla v Británii zůstat, ale to teď padlo. Musela jsem si sbalit svých pět švestek, všechno opustit (přátele, krásnou práci a skvělý plat) a vyrazit do hlubokých lesů neznáma. Australská taneční scéna je ve srovnání s uměleckými velkocentry Londýna a Paříže velmi ospalá, takže mi bylo jasné, že vrátit se domů znamená rozloučit se s touto částí své kariéry nadobro.

Dopad všech těch okolností byl mučivý a já jsem byla úplně bez sebe. Byla jsem natolik zničená a rozzlobená sama na sebe kvůli tomu, že jsem si nechala ublížit, že jsem udělala to, co se v té situaci zdálo být jediným rozumným řešením – citově jsem se uzavřela. Emočně jsem se úplně odstřihla, aby mi už nikdo tolik neublížil ani mě nezaskočil.

A tím se všechno začalo bortit. Navázala jsem několik toxických vztahů, protože jsem nevěřila, že si zasloužím být milovaná. Udržovala jsem spoustu nezdravých přátelství, protože jsem se děsila samoty. Cvičila jsem jako šílená, protože jsem chtěla zapadat a být vychrtlá jako modelky v časopisech. Cpala jsem se a brala projímadla a zase se cpala a zase brala projímadla a pak nádavkem znovu. Brala jsem drogy a pila jsem, abych byla velká frajerka a aby mě mí noví „přátelé“ měli rádi. A brala jsem spoustu podřadných prací, které se mi nelíbily, jen abych vydělala pár dolarů a udržela se nad vodou. Byla jsem jako opuštěné kotě.

Všechno, co jsem podnikala, bylo motivováno pocitem nedostatku, nejistoty a strachu. Cítila jsem se ztracená, zcela odtržená od svého vnitřního hlasu pravdy a už jsem netušila, jak vypadá mé „skutečné Já“. Jistá jsem si byla jen tím, že ta veselá, živá holka, ten svobodný duch, jímž jsem kdysi byla, je nadobro pryč.

Tvrdý dopad na dno

Postupně jsem se propadla do deprese a začala užívat antidepresiva. Tělo vysílalo varovné signály a křičelo na mě, ať s tím přestanu a uberu, ale já jsem je neposlouchala. Potlačovala jsem emoce dalšími drogami, alkoholem, fast foodem, sociálními sítěmi, drby, toxickými vztahy a televizí. Moje tělo začalo selhávat. Už nemělo žádnou energii. Vedlejší účinky léků byly hrozné, ale já – už i tak neschopná zvládat běžný život – jsem je prostě nevnímala. Příznaky jsem potlačovala dalšími večírky, ráno se vykopávala s nechutí z postele a nutila se pokračovat takhle dál. Fyzická i citová bolest mě vysilovaly. Byly dny, kdy jsem si přála jen to, abych se už neprobrala – a ty byly nejhorší.

Bylo přirozeně jen otázkou času, kdy to chudák moje vyčerpané tělo zabalí úplně. Kromě únavy nadledvinek, problémů se štítnou žlázou, zvýšené propustnosti střev, kandidy, vysoké hladiny rtuti, závažné hormonální nerovnováhy, deprese, poruchy příjmu potravy, nedostatku vitamínů a minerálů, akné a ekzému po celém těle se u mě náhle rozvinul i vážný (a tím myslím vážný) případ oparu. Opar mi vyrazil po celé tváři, v ústech i v krku, takže jsem nemohla jíst, pít, mluvit, a dokonce ani otevřít pusu, protože jsem kvůli bolákům měla rty přilepené k sobě. Jeden kamarád to vystihl roztomilými slovy, že vypadám, jako by mi někdo přiložil k obličeji letlampu… (Jak milé!)

Kvůli tomu oparu jsem nakonec skončila v nemocnici. Vybavuji si, jak ležím na nemocničním lůžku, nad hlavou mi bzučí zářivka a já si v duchu říkám: To jsem to dopracovala. Můj život je k ničemu, já jsem k ničemu, zdraví mám na nic a ještě k tomu teď vypadám úplně na nic. Jsem na dně. Ahoj, dno, ráda tě poznávám. Já jsem Melissa a můj život oficiálně stojí za prd.

S odstupem času jsem vděčná za to, že můj střet s realitou se odehrál takto, a ne v podobě vážnější, životu nebezpečné choroby, neštěstí či úmrtí blízkého člověka. A přestože se jednalo o zdaleka nejtemnější chvíli mého života, byly to obrat a procitnutí, které jsem potřebovala, abych mohla udělat pár velmi nutných, dramatických změn. A teď pozor. Pokud chceš zvrátit svůj život, nemusíš dopadnout na dno (ať už ten dopad vypadá jakkoli). Vnitřní uvědomění může přijít, i když právě cvičíš jógu nebo řídíš auto. To není podstatné. Záleží jen na tom, jak se cítíš uvnitř a jestli děláš dennodenně něco pro to, abys žila spokojenější a zdravější život.

Při pohledu zpět šlo o naprosto zásadní moment, protože náhle vypovědělo službu moje tělo, tedy to jediné, bez čeho jsem se neobešla při práci. Z vlastní drsné zkušenosti jsem se naučila, že nemám-li zdraví, nemám nic.

Zprvu to vypadalo jako krutý vtip. Ale při pohledu zpět je mi jasné, že mi tím Vesmír jen říkal: „Hele, holčičko, ty nežiješ podle svého vnitřního nastavení a kašleš na všechny signály, že s tím máš přestat a že máš poslouchat. Takže já tě teď přinutím, abys s tím přestala…“Aha, takže Vesmír funguje takhle rafinovaně!

Nakonec jsem lekci přijala a vyslyšela v hloubi duše volání po něčem smysluplnějším. Bytostně jsem si uvědomovala, že profesní dráha, kterou jsem nastoupila, i způsob života, jenž s ní souvisel, pro mě nejsou vhodné. Uvědomovala jsem si, že lidé, kterými jsem se obklopila, pro mě nejsou přínosem, a uvědomovala si i to, že jídlo, které jsem jedla (a nejedla), nemá zrovna tu nejvyšší vibraci. To samozřejmě neznamenalo, že se mi hned změnil život. Vnitřní potvora mě nechtěla nechat jen tak bez boje opustit kariéru – a já jsem se toho musela ještě spoustu učit. Nicméně semínka změny byla zaseta.

První kniha, po níž jsem v nemocnici sáhla, byla klasika od Louise Hay Miluj svůj život. V tu chvíli mi začaly do sebe věci zapadat. Jako by mi všechny ty zpřeházené dílky skládačky v hlavě začaly klouzat na své místo. Všechny moje zdravotní problémy mi najednou dávaly smysl. Nadchla jsem se pro témata osobního rozvoje, metafyziky, celostního zdraví a zjišťování, jak porozumět svému jedinečnému Já a jak jím být – což mi do té doby bylo velmi cizí. Četla jsem všechno, co mi přišlo pod ruku, a hltala moudrost velkých učitelů, jakými jsou Eckhart Tolle, Deepak Chopra, Louise Hay, dalajláma a Marianne Williamson.

Jak jsem tak ležela na nemocničním lůžku a nic mě nevyrušovalo, došlo mi něco nesmírně důležitého:

•Uvědomila jsem si, že tím důvodem, proč tam ležím, jsem já sama.

•Uvědomila jsem si, že netuším, jak se mám o sebe starat, ani to, co má znamenat ta sebeláska, o které psala Louise Hay.

•Uvědomila jsem si, že musím převzít odpovědnost za vlastní zdraví a spokojenost a že rozhodnutí žít nejlepší verzi svého života je na mně.

•Uvědomila jsem si, že musím přestat hledat štěstí vně sebe a že se musím začít napojovat na své vnitřní Já, tedy na svůj vnitřní hlas pravdy, svého ducha a esenci své duše.

Od té doby jsem na cestě zpátky k sobě, ke svému vnitřnímu hlasu pravdy, kterým je láska. Ta cesta mi toho hodně dává. Po letech strávených učením se, čtením, studováním, experimentováním, padáním na nos, zvedáním se na nohy a opětovným zkoušením můžu s přehledem prohlásit, že jsem zkrotila svou vnitřní potvoru. Překonala jsem negativní vzorce, kvůli kterým mi bylo nanic, byla jsem nešťastná a nemohla se hnout z místa. Nahradila jsem je autentickým životem, kde má prominentní postavení hlas mého srdce. Životem, který mi přináší hluboké potěšení a z něhož se mi srdce tetelí radostí.

Ta cesta ale ještě zdaleka není u konce – rozhodla jsem se, že se i nadále budu každý den učit, růst a vyvíjet. Rozhodla jsem se, že i nadále budu neustále krotit svou vnitřní potvoru. Nadále se v každém okamžiku rozhoduji pro lásku namísto strachu a připomínám si, že máme jen tento jeden drahocenný život, a proto bychom z něho měli udělat maximum.

Nicméně přestože se stále vyvíjím (a já rozhodně nejsem „dokonalá“!), žije se mi teď mnohem lépe. Naprosto jinak, než bych si dokázala představit i v nejdivočejších snech.

Když si každé ráno sepisuji všechno, zač jsem vděčná, musím se štípat, abych se ujistila, že se mi to nezdá – jsem provdaná za svou spřízněnou duši Nicka, s ním jsem vyvdala syna Lea, úplné požehnání z nebes, v práci se mi daří výborně a podnikám v oboru, který mě naplňuje a pomáhá ženám žít co nejlepší možný život, jsem obklopena lidmi, kteří mě nesmírně obohacují, srdce mám po okraj naplněno láskou a jsem nejsilnější a nejzdravější za celou dobu svého života. Můžu s přehledem říct, že jsem vpravdě bohatá a překypuji zdravím a láskou. A nyní bych ti ráda ukázala, jak můžeš i ty zkrotit svou vnitřní potvoru a zakusit život plný lásky. Já jsem totiž úplně obyčejná holka stejně jako ty. Nejsem o nic „lepší“, než jsi ty. Jen jsem našla odvahu zvolit si něco jiného. A to můžeš udělat taky. Ano, mám několik výhod, například tu, že jsem se narodila v Austrálii do rodiny ze střední třídy. Mám rodiče, kteří mě podporují, a mám zdravé ruce a nohy. Je mi jasné, že se ti můžou do cesty připlést překážky, nicméně tou největší překážkou je tvoje vnitřní potvora.

Přestože jsem studovala mnoho různých filozofií a myšlenkových směrů, nehodlám ti tady o ničem kázat. Nejde mi o to vtloukat ti do hlavy přísné návody ani ti vykládat, co bys měla a neměla dělat. A už vůbec ti tu nebudu stanovovat pravidla a dávat ti příkazy, které buď striktně dodržíš, nebo se spolu rozloučíme.

Naopak tě budu provázet jako tvoje nejlepší kamarádka, držet tě za ruku, vysvětlovat ti, jak jsem postupovala na své cestě a co jsem se přitom naučila. Všechno, co je zde napsáno, už hluboko v sobě víš. Ale na tvé dobrodružné výpravě životem ti kdosi řekl, že nejsi dost inteligentní, nebo ses s někým bolestně rozešla, nebo tě někdo šikanoval, nebo ti ublížil, vysmál se ti, nebo ti řekl, že máš něčeho nechat anebo že jsi hloupá, což všechno vedlo k tomu, že jsi zčásti uzavřela své krásné srdce. Teď ale přišel čas ho znovu otevřít. A mně jde jen o to inspirovat tě k tomu, aby sis vybavila, kým doopravdy jsi, abys zkrotila svou vnitřní potvoru a žila svůj vysněný život.

Když to totiž uděláš, všechno se změní. A mám-li být upřímná, život nabere úplně nové grády.

Tak co, moje milá, jsi připravená?

Jdeme na to.

ČÁST PRVNÍ
Nastav si vnitřní GPS na lásku

JEDNA

Namísto strachu se rozhoduj pro lásku

Věřím, že každičká událost vživotě je příležitostí rozhodnout se pro lásku namísto strachu.

OPRAH WINFREY

Co je tvá vnitřní potvora zač?

Tvoje vnitřní potvora rovná se tvoje ego.

Jednoduše řečeno je tvoje vnitřní potvora onen hlas vtvé hlavě, který neúnavně pronáší něco negativního. Žije vustavičném strachu ado omrzení ti opakuje, že nejsi dost dobrá, dost chytrá, dost hezká, dost úspěšná, že nemáš dost peněz, dost rozumu adost odvahy. (Dám ti tip knezaplacení: Neposlouchej ji!)

Někteří učitelé říkají tomuto hlasu ego, vnitřní kritik či jednoduše hlas, nicméně já mu říkám „vnitřní potvora“ (avpřípadě mužů „vnitřní sabotér“). Všichni totiž máme zkušenost stím ostrým hlasem plným odsudků, jenž patřil spolužákovi, který sedával vlavici za námi na střední ašikanoval nás ajehož slova bolela jak píchnutí žihadlem. Ta metafora nás drsně probouzí do reality – uvědomujeme si totiž, že jsme si sami stvořili vlastního tyrana, který se nám natrvalo usídlil vhlavě. Ať už mu budeš říkat jakkoli, tvoje vnitřní potvora či ego není tvým pravým Já. Vnitřní potvora stebou komunikuje prostřednictvím odsudků, nálepek, srovnávání, rolí, masek, očekávání, strachu apřání zapadnout do úhledné malé škatulky. Ale nic ztoho neodpovídá tvé pravé podstatě.

Pokud jde ovnitřní potvoru, neexistují výjimky – ten hlásek, který pronáší samé podlosti, máme vhlavě všichni. Dokonce iseberozvojoví guruové, zenoví mistři adalajláma vsobě mají vnitřního kritika, jenž vnich pilně rozsévá semínka pochyb. Jediný rozdíl mezi dalajlámou aprůměrným jedincem spočívá vtom, že dalajláma se naučil, jak svého vnitřního sabotéra zvládnout, neboli ztlumil svému egu zvuk. Jeho ego existuje, ale on mu nedává naprosto žádnou moc ažádný prostor kpronášení jeho mouder.

Dobrá zpráva je, že my všichni – aano, to znamená ity – se taky můžeme naučit, jak vnitřní hlas strachu zvládnout. Já sama jsem toho nezvratným důkazem. Pokud to dokážu já, podaří se to itobě. Než jsem přišla na to, jak svou vnitřní potvoru zkrotit, měla jsem zvuk jejího hlasu nastavený na plné pecky ado toho velmi silné basy. Ona všemu velela aměla všechno pod palcem, zkrátka tu tomu šéfovala. Ahádej, proč to tak bylo? Protože jsem jí to dovolovala! Ptáš se, jak to? Protože jsem nevěděla, že se dá žít jinak. Zatím jsem totiž neobjevila zasutou pravdu, která mi měla všechno vživotě změnit, asice že přirozeným stavem bytí je nejen pro mě, ale pro nás všechny láska.

Jo, láska.

Zní to trošku ezotericky, že? Ale je to tak. Na svět se rodíme jako celistvá a krásná malá stvoření přeplněná láskou. Jako malí andílci známe jenom přítomnost. Nerozptylují nás myšlenky na to, co se stane vbudoucnu, netrápíme se minulostí auž vůbec se nestresujeme tím, co si onás myslí druzí. Nevztahujeme se kminulosti ani budoucnosti, pouze kpřítomnému okamžiku. Víme jenom, že když máme hlad, pláčeme. Když jsme unavení, spíme (nebo křičíme). Akdyž jsme spokojení, usmíváme se od ucha kuchu.

Vtom dokonalém stavu přítomnosti jsme ztělesněním lásky. Zpravidla máme někoho, kdo nás pochová, utěší anakrmí, když máme hlad. Nemusíme dělat nic, abychom si tu lásku zasloužili – ta láska nám patří pouze ajedině na základě našeho stavu bytí aexistence. Známe pouze lásku.

Nicméně jak procházíme životem, jsme výchovou formováni tak, abychom začali uvažovat jinak. Než jsou nám tři, vyslechneme nesčetněkrát slovo „ne“. Když ti někdo vosmi řekne, že jsi hloupá, usadí se ti to hluboko vpodvědomí. Ve třinácti tě šikanuje spolužačka, která po tobě hodí svačinou ařekne ti, že jsi tlustá – aty tomu uvěříš. Vpatnácti se ti rozvedou rodiče aty si to kladeš za vinu. Vosmnácti zažiješ první zklamání ve vztahu auvěříš, že nejsi pro druhé atraktivní. Ve dvaadvaceti tě vyhodí zpráce aty si od té doby myslíš, že jsi nezaměstnatelná ahloupá. Vpětadvaceti se vydáš do zahraničí anaděláš si dluh deset tisíc dolarů, který pak nad tebou hrozivě visí adiktuje každý tvůj krok.

To všechno dokáže přesvědčit ity nejsilnější jedince, že za nic nestojí aže je nikdo nemůže mít rád. Přesněji řečeno se to děje téměř všem lidem, přestože se naše životní cesty značně liší od té, kterou jsem popsala výše. Je ovšem fakt, že přestože nás všechny ty příhody, které nás vživotě potkávají, můžou ovlivňovat aformovat – nemluvě otom, že nám můžou iubližovat –, nejsou pro nás ve skutečnosti určující. Jsou to totiž pouze příběhy zminulosti, které si do omrzení opakujeme.

Vzkaz od duše

Vcelé knize se vyskytují vzkazy od duše, které ti láskyplně našeptávají, jak se dostat zpět na svou cestu. Jsou formulovány stručně apovzbudivě amají mocný účinek. Vybízím tě, aby sis vzala jejich moudrost za svou asepsala si je na lepítka, sdílela je na sociálních sítích, připnula si je na nástěnku vizí, napsala si je rtěnkou na zrcadlo vkoupelně, nastavila si je jako upozornění na mobilu nebo si je nechala vytetovat na čelo… (To poslední byl vtip!) Ale teď vážně: Používej je jako trvalou připomínku, která tě bude navádět zpět ktvé vnitřní pravdě. Jejich prostá aintuitivní moudrost je neskutečně mocná.

Zmých webových stránek si také můžeš stáhnout sbírku vzkazů od duše vangličtině, mají krásnou grafiku ajsou zdarma. Můžeš si je vytisknout, někam připnout, sdílet anechat se jimi inspirovat. Vyprav se na www.masteringyourmeangirl.com anějaké si vyber.

Anyní přichází první takový vzkaz…

Je to velmi pravdivé aje to úplná pecka.

Vzkaz od duše

Nejsi okolnostmi, vnichž žiješ, ani zkušenostmi, jaké máš, ani svou minulostí.

Přestože ti může připadat, že právě tvoje životní okolnosti, zkušenosti nebo minulost představují to, kým jsi, ve skutečnosti jsi ohodně více než právě tohle. Nejsi onic méně než úplný zázrak aztělesnění lásky. Atak to je! Tohle je tvoje pravá podstata. Ane tvoje životní zkušenosti, které stebou tak zacvičily. Ani tvoje vrcholné úspěchy, které ti dodaly sebevědomí. Ani to omezující našeptávání motivované strachem, které ti neustále krouží vmysli.

Jsi ztělesněním lásky atvoje pouhá přítomnost zde je zázrak.

Tvoje životní zkušenosti nicméně hrají důležitou roli v tvém vývoji. Jsou příležitostí krůstu ašancí, jak se vrátit klásce coby přirozenému stavu. Ale tím to taky končí. Nepoužívej svoje zkušenosti ktomu, aby ses jimi definovala. Anedovol, aby se staly municí tvé vnitřní potvory.

Bylo úplně snadné nechat si své budoucí vztahy ovlivňovat bolestivým rozchodem sdotyčným přítelem. Ato jsem řadu let idělala. Opakovala jsem staré vzorce ašpatné návyky. Pak jsem si ale uvědomila, že už nepotřebuji, aby ta kapitola zminulosti byla součástí mé stávající reality– atak jsem ji propustila ze života. Rozhodla jsem se, že zkušenosti zminula už mi nebudou utvářet aurčovat budoucnost.

Inspirace kakci

Informace jsou kničemu, pokud po nich nenásledují činy. Proto jsem pro tebe vknize připravila spoustu cvičení, která ti pomůžou uvádět to, co se naučíš, do praxe.

Na chvilku se teď zamysli asepiš si pár zkušeností či příhod, které si vduchu stále přehráváš, ale které ti už ničím nepomáhají. Možná je to rozvod rodičů, když ti bylo pět, nebo nějaká nemoc nebo vyhazov zpráce nebo to, že tě vylili zvysoké, protože jsi neudělala zkoušku. Sepiš si sem podrobně všechno, co tě napadne.

Teď přijde ta pecka: Každou ztěch zkušeností přeškrtni. Pokud sis je vypsala na papír, můžeš ho roztrhat ahodit do koše. (Apokud máš ráda rituály, můžeš ten papír ispálit – samozřejmě na bezpečném místě.) Už víš, které staré historky sis stále opakovala. Nyní tě vybízím, abys je propustila ze svého života audělala to vždy, když se knim zase automaticky vrátíš.

Při přeprogramovávání myšlenkových vzorců akrocení vnitřní potvory je zvědomení naprosto zásadní. Sice to trvá achce to odhodlání, než člověku ta změna přejde do krve, ale ty to zvládneš! Potřebuješ ktomu jen ochotu být nejvyšší verzí svého Já arozhodovat se pro lásku. Takže až si příště budeš chtít zase pustit tu ohranou desku, zadrž! Nadechni se, pusť ten příběh zhlavy arozhodni se vrátit se do přítomného okamžiku. Apamatuj, že jakmile si něco zvědomíš, už to nemůžeš zapomenout. Protože semínka změny jsou už zaseta aty se té změny dřív nebo později dobereš.

Ego není sprosté slovo

Jak se dozvíš vtéto knize, jde právě ojednoduché rozhodnutí vybírat si vkaždém jednotlivém okamžiku lásku, anikoli strach, avytvořit si tak rámec své interní GPS. Aaby bylo jasno, už jen tato jednoduchá změna jednání ti navždy ahluboce změní život.

Láska versus strach

Jeden zmých oblíbených textů voblasti osobního rozvoje Návrat klásce Marianne Williamson říká, že zázrak je posunem ve vnímání, ato od strachu klásce. Mým úkolem je pomoct ti ktomu, abys mohla žít zázračný život, který je mnohem velkolepější než tvoje nejbujnější sny. Ale aby se mi to povedlo, budeš se muset soustavně rozhodovat pro lásku, anikoli pro strach.

•Brala jsem práce, které se mi nelíbily, aškudlila každičký dolar ze strachu, že nebudu mít dost peněz.

Inspirace kakci

Co děláš ze strachu?

Cesta ze dna nahoru

Co je to láska?

Tvoje vnitřní GPS

Láska vždy vítězí nad strachem

Shrnutí: Namísto strachu se rozhoduj pro lásku