Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Kate Robbová

Jak se zbavit lásky

Z anglického originálu This Spells Love vydaného nakladatelstvím Dial Press v New Yorku roku 2023 přeložila Diana Štelová
Jazyková redakce Sylvie Zbraňková
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Kristýna Sladká
Korektury Marie Hajdová
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 9372. publikaci.
První vydání, Praha 2024
Vytiskly TBB, a. s., Banská Bystrica

This Spells Love
Copyright © 2023 by Kate Robb
All rights reserved including the right of reproduction in whole
or in part in any form.
This edition published by arrangement with Dial Press,
an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024
Translation © Diana Štelová, 2024
Cover photos © NadzeyaShanchuk, arina.golubcova,
Lesik Vitaliy / Shutterstock.com

ISBN 978-80-271-7462-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-7461-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-5056-4 (print)

Mé oblíbené obyvatelce Hamiltonu Kath – když píšu pasáže, jež jsou doufám zábavné, je to tvůj smích, který v duchu slyším.

KAPITOLA 1

„Na dnešní problémy potřebujeme cukr, nebo alkohol?“

To je skvělá otázka. Kladu si ji posledních osmnáct minut, kdy postávám přesně napůl cesty mezi vstupem do Poctivých donutů od Nany a prodejnou alkoholu.

„Dneska vypadáš líp.“ Má starší sestra Kiersten mi za ucho zastrčí pramen lehce nazrzlých blond vlasů. Řekla bych, že moje vlasy takovou úpravu nijak zvlášť nepotřebují vzhledem k tomu, že jediné, na co jsem se dnes ráno zmohla, byl záměrně rozcuchaný drdol, ale Kierst má ve zvyku chovat se jako matka kvočna a dávat tak najevo náš desetiletý věkový rozdíl.

„Je mi fajn,“ zalžu. Ona to ví, já to vím. Ale abychom byli spravedliví, dneska jsem umytá, oblečená a mám na sobě čisté spodní prádlo, což je výrazné zlepšení oproti předchozím třem smrdutým ubrečeným týdnům, během kterých byla výměna spoďárů tím posledním, o co jsem se starala.

„Myslím, že Nana bude ta správná volba.“ Vykročím směrem ke skleněným dveřím obchodu s donuty. Kiersten mě následuje. Jakmile se dveře otevřou, obklopí nás sladká vůně cukru, kvasnic a štěstí. Ano, tohle je přesně ten typ útěchy, kterou právě teď potřebuju.

Stoupneme si do řady dalších hladových obyvatelů Hamiltonu se skvělým vkusem na výběr pekárny a spolu s nimi se zadíváme na dvojitou prosklenou vitrínu s desítkami řemeslně dokonalých donutů, které Nana s láskou ručně vyrábí.

„Co si dáš?“ Kiersten do mě šťouchne loktem s očima upřenýma na řadu nazvanou Kokosový sen. Její otázka je čistá formalita. Rituál sester Wildeových. Říct, že sem chodíme často, je slabé slovo. Velmi slabé slovo.

„Půl tuctu klasických donutů,“ odpovím současně Kierst i drobné starší dámě za pokladnou, která ale není skutečná Nana. Tohle je moje objednávka, kterou si dávám každou sobotu ráno, když se s Kierst scházíme na naše pravidelné tlachací procházky, anebo ve zcela náhodné červencové pondělí, kdy se můj život rozpadl.

Má sestra si vedle mě povzdychne.

„Mohla bys trochu rozšířit pole působnosti.“ Ukáže na donut s lesklou růžovou polevou. „Tenhle v sobě má víno a slunce. Zkusíš ho se mnou? Provádím naprosto seriózní donutový průzkum.“

Podívá se na mě s nadějně zdviženým obočím. Přesto zavrtím hlavou a vezmu si svou krabičku donutů od pokladní, která se na mě zdvořile usměje a pak sáhne po další krabici a naplní ji Kiersteninou charakteristickou objednávkou nazvanou Překvap mě.

Pokladní podá krabičku Kiersten, která se neobtěžuje počkat, až zaplatíme, rovnou se zakousne do tmavě růžového kousku a zasténá. „Panebože, tohle je lepší než orgasmus. To musíš ochutnat.“ Podrží mi krémem plněný zákusek před pusou.

„To je dobrý.“ Zvednu svou krabičku. „Tým klasika, vzpomínáš?“

Znovu si pořádně ukousne a po dalším hlasitém zasténání přehnaně dramaticky zakoulí očima. „Nikdy bych neshazovala Naninu klasiku. Ale netrápí tě někdy, že přicházíš o něco úžasného?“

Netrápí.

Nebo aspoň ne natolik, abych si objednala cokoli jiného než svoje staré dobré obyčejné donuty.

„Jsou lahodné,“ odpovím. „Nikdy mě nezklamou.“

Neměla jsem v úmyslu použít své donutové návyky jako metaforu svého života. Ale při slově nezklamou mi něco secvakne v hlavě a slzy, které se mi dařilo držet na uzdě od třicetiminutovky vyhrazené brečení, kterou si dopřávám každé ráno, se náhle zjeví a začnou se mi koulet po tváři jako kapky letního deště.

„Stuart měl být můj jablečný donut.“ Srdce se mi nad připomínkou mého ex sevře. Proč jsem to udělala? Vyslovila jméno toho, který nesmí být jmenován? Je to katalyzátor, který mé roztomilé drobné slzy promění v ošklivou bouři. Stojí mě veškeré sebeovládání stát tam a vyhýbat se soucitným pohledům pokladní, zatímco Kierst vytáhne svou kreditku a zaplatí. Jakmile má účet v ruce, vystřelím ven na chodník, kde mi reklamní cedule realitky poskytne dostatek opory, abych mohla zavřít oči, otočit tvář ke slunci a zkusit zapomenout na ten kolosální průser, kterým je právě teď můj milostný život.

„Jsi v pohodě, Gems?“ Sestřina ruka mi spočine na kříži. Tentokrát mi uklidňující pohyb její dlaně, kterou krouží po mých zádech v džínové bundě, tolik nevadí.

„Měl být moje budoucnost,“ vypravím ze sebe mezi vzlyky. „Měli jsme si pořídit psa. Možná dům. Nebo aspoň fakt skvělý byt s obří šatnou. A teď…“

Teď je to můj ex. Ex, který neměl ani tolik slušnosti, aby mi dopřál obvyklý proslov na téma není to tvá chyba, je to ve mně. Místo toho jmenoval mě a můj nedostatek nadšení pro náš vztah jako hlavní důvod k ukončení čtyř let, která jsme jeden do druhého investovali. Překvapil mě tím tak, jak bych od něho nikdy nečekala.

„Vím, že tahle část stojí fakt za houby.“ Kiersten mě jednou paží obejme kolem ramen a přitáhne si mou hlavu na prsa. „A kromě toho, že tě napumpuju cukrem, není vůbec nic, co bych mohla říct nebo udělat, aby ses cítila líp. Ale jakmile se ty rány trochu zahojí, myslím, že pochopíš, že Stuart byl…“ Na okamžik zaváhá. „No, byl docela povrchní a bez něho je ti mnohem líp.“

Mám nutkání hájit svého čerstvého bývalého. Anebo spíš sebe samu za to, že jsem s ním zůstala tak dlouho, ale v kapse mi zavibruje mobil. Když zkontroluju obrazovku telefonu, ten malý temný mrak, který se mi vznášel nad hlavou poslední tři týdny, náhle prozáří jasný paprsek světla.

Dax: Nevadí, když to dneska večer posuneme o hodinku? Má mi někdo přijít. Docela velká věc.

Srdce mi divně poskočí.

Já: Rande s veterinářkou?

Uběhne několik dlouhých vteřin, než mi telefon znova pípne.

Dax: Ne, to jsem zrušil, abychom si mohli vyrazit. Důležitý klient. Aspoň myslím. Je to všechno hodně neurčité. Jednal jsem s jeho lidmi celý týden.

Já: Tvůj klient má své lidi? No teda!

Dax: Jo. Až si dneska trošku orazíme, můžeme oslavovat.

Já: Jestli do mě dostaneš dost vína, jsem skoro pro každou špatnost.

Sleduju, jak se v chatovacím okénku objeví tři tečky, pak zmizí, znovu se objeví a zase zmizí. Když mi konečně přijde odpověď, je to jen gif párty kloboučku.

Sestra se o mě opře a položí si bradu do malé prohlubně na mém rameni.

„Jestli píšeš Stuartovi, přísahám bohu, že si vezmu zpátky ty donuty na lítost.“

Ukážu jí mobil jako důkaz. „Ne Stuartovi, jen Daxovi. Jdeme po práci ven.“

Při zmínce Daxova jména se Kierstenino obočí vytáhne o dobrých pár centimetrů. „Neříkala jsi mi, že Daxon má dnes večer rande? S nějakou veterinářkou?“

„Je to asistentka veterináře,“ bráním se. „Stuart si dnes vyzvedl svoje věci. Dax se nabídl, že to zruší a vyrazíme si, protože si myslel, že z toho budu rozhozená.“

Kiersten jen dlouze zamručí a já se připravuju na další komentář. Místo toho se odvrátí a v tichosti kráčíme směrem k mému bytu. U třetího bloku už předpokládám, že jsme to téma opustily. Pak se ale zastaví, vyloví z krabice druhý donut, a než se do něho zakousne, zarazí se. „To bylo třetí rande, jestli si to dobře pamatuju. To je rande, na kterém lidi obvykle mají sex. Zrušil kvůli tobě rande se sexem.“

„Zas o tolik nejde.“

Kierst se zakousne do donutu a pozoruje mě.

„Přestaň se na mě tak dívat.“

Zvedne ruce. „Takhle se dívám na každého. Jestli v tom vidíš cokoli jiného než sesterský zájem, je to tvoje věc.“

Zavibruje mi mobil. Je to Dax. Ignoruju Kierst a odepíšu mu, že může přijít, kdykoli skončí. Celou dobu na sobě cítím její pohled.

„Víš, co bys podle mě dneska večer měla dělat?“ zeptá se mě.

Moje zpráva odsviští do kyberprostoru. „Mám celkem přesnou představu o tom, s kým si myslíš, že bych to měla dělat.“

Kiersten nevinně pokrčí rameny. „Zrušil kvůli tobě rande. Navíc je to fakt slaďouš. Hned bych do něho šla, kdybych nebyla vdaná.“

„Kiersten.“

„Vážně, ten chlap nosí tak upnuté džíny, že si jeho zadek vůbec nemusíš představovat.“

„Nevím, co to má znamenat.“

„To znamená, že místo aby ses zítra vzbudila na třetí zvonění svého budíku, můžeš se probouzet se stehny odřenými od jeho vousů.“

Nevím, co říct. Jen tam v šoku stojím s pusou dokořán, zatímco ona si slízne trochu zapomenuté růžové polevy z koutku úst a pokračuje v cestě. Je o půl hlavy vyšší než já, takže musím skoro běžet, abych ji dohonila.

„Je to můj nejlepší kamarád,“ prohlásím a mávám u toho rukou kolem své momentálně vousy netknuté oblasti. „Tohle není zrovna kamarádská aktivita.“

Mrkne na můj rozkrok. „Proč ne? Vsadím zbytek tohohle donutu, že Daxon McGuire je štědrý milenec.“

Podruhé mi spadne brada. „Teď si vymýšlíš.“

Kiersten si hodí do pusy poslední kousek zmíněného donutu. „Co ti minulý měsíc přinesl, když jsi ležela s angínou?“

Vím úplně přesně, kam tímhle míří. Přinesl mi polévku. Domácí. Byla skvělá. „Dostal k Vánocům pomalý hrnec a chtěl ho vyzkoušet.“

Zvedne bradu a po tváři se jí rozlije široký úsměv, protože si myslí, že právě vyhrála. „Vymlouvej se, na co chceš, Gemmo. Chce tě. A řekla bych, že jakmile si tvoje srdce uvědomí, že Stuart byl to zatraceně nejhorší a že ses vyhnula obří kulce, zjistíš, že z kamarádů se snadno můžou stát milenci.“

Než jí stačím vyjmenovat všechny nedostatky v její děravé argumentaci, zazvoní mi telefon. Kiersten zakmitá obočím v očekávání dalších důkazů své divoké teorie. Pocítím malé zadostiučinění, když jí před obličejem podržím obrazovku mobilu, na níž se rýsuje jméno naší postarší tety.

„Copak je, teto Livi?“ Přitisknu si telefon k uchu a otočím se k sestře zády.

„Ahoj pudlíku. Jen se chci zeptat, jak je na tom dnes tvoje zlomené srdce.“

Polknu knedlík, který se mi v krku vytvoří po připomínce, že můj milostný život je v troskách. „Snažím se to léčit cukrem, ale moc to nepomáhá.“

V pozadí hovoru zaslechnu jemné cinkání zvonkohry. Znám ten zvuk natolik dobře, aby mi bylo jasné, že teta je právě ve svém knihkupectví a buď zrovna otevřela dveře, nebo jí přišel dnešní první zákazník.

„No, volám ti právě proto, abych ti řekla, že mám dokonalou odpověď na všechny tvé trable. Co kdyby ses dnes večer stavila u mě?“

V duchu se připravuju na další z jejích ezoterických podivností. Vyzkoušela jsem už příliš mnoho jejích léčivých tonik a detoxikačních čajů na to, aby se ze mě v téhle oblasti nestal skeptik.

„Zaskočíš kolem sedmé?“ zeptá se mě.

„Dneska večer se mám sejít s Daxem.“

„Výborně, čím víc lidí, tím větší legrace. Přiveď i svou sestru.“

Zakryju mobil druhou dlaní a otočím se zpět ke Kierst. „Co máš v plánu dneska večer?“

Pokrčí rameny. „Koukat na Růži pro nevěstu, abych ti pak mohla říct, koho vyhodili, protože jsi magor.“

To je fakt. Nemůžu se na tu reality show dívat, když nevím, kdo dostane růži a kdo pojede domů. Jedna z mnoha mých rozkošných podivností.

„Přijď k tetě Livi, až budou děti spát. Bude mě léčit.“

Neodpoví, místo toho potřetí otevře svou krabičku s donuty, rychle ji zaklapne a položí si ruku na břicho. „Fajn, přijdu. Ale jestli znova navrhne, abychom nahé zpívaly mantry, odcházím.“

Mávnu nad ní rukou a obrátím svou pozornost zpátky k tetě. „Mám něco přinést?“

Teta chvilku mlčí, než odpoví: „Vlastně ano, kdybys mohla. Budeme potřebovat hrubou sůl, dvě chilli papričky a čtyři tužkové baterie.“

„To zní dobře,“ odpovím a nejsem si jistá, jak moc se mám bát.

Zavěsím a všimnu si, že už nejdeme směrem k mému bytu, ale ke Kiersteninu bílému minivanu, který je zaparkovaný ve vedlejší ulici. Odemkne auto a posuvné zadní dveře se automaticky otevřou. Odhodí krabici s donuty na křupkami posetou sedačku a sáhne po klice u spolujezdce.

„Chceš odvézt domů?“

Zavrtím hlavou. „Projdu se. Před tetou si nestihnu zacvičit. V šest mám schůzku s nějakou společností v Šanghaji, která chce, abych koupila jejich revoluční šampon proti lupům. Děsím se toho už teď.“

„Jestli si to chceš vyměnit, stačí říct. Ačkoli doporučuju, aby sis nejdřív zkusila prosedět jeden z Rileyho softballových zápasů. Nebo rodičovskou schůzku. Anebo jaké to je, chodit k zubaři každý měsíc, protože všechny tři děti zřejmě zdědily Trentovy mizerné zuby. Ale dneska to není o mém posraném životě.“ Rozevře náruč a já jí dovolím, aby mě naposledy objala. Pevně mě sevře, než mě pustí a pohladí po tváři.

„Jsem ráda, že dneska přijdeš,“ řeknu jí. „Myslím, že večer s tebou, tetou Livi a Daxem je přesně to, co teď potřebuju.“

Obejde auto na stranu řidiče, nastoupí a stáhne okénko, zatímco si zapíná bezpečnostní pás. „Víš, co se říká, Gems – rozchody jsou tvrdé.“ Mrkne na mě. „Ale víš, co ještě je tvrdé?“

Zavrtím hlavou.

„Daxovo péro.“

S tím vyjede na silnici a já slyším její smích celou cestu až ke křižovatce.

KAPITOLA 2

Margarity se nepijou vpondělí večer.

Existuje dobrý důvod, proč je tenhle starý country song tak slavný. Tequila rozhodně způsobuje, že člověk ztrácí oblečení nebo říká věci, které by neměl. Anebo, jako vmém případě, kombinaci obojího.

Ale považuju za štěstí, že ztetiny léčby zlomeného srdce se vyklubal jen její nechvalně proslulý koktejl Margarita. No, možná zítra to za takové štěstí považovat nebudu, až budu muset čelit té naprosto nevyhnutelné kocovině, která mě čeká, ale mohlo by to být výrazně horší. Papričky asůl byly na kastrol chilli, které teta plánuje servírovat na svém úterním setkání čtenářského klubu. Účel baterií jsem zatím neodhalila. Aupřímně, dost se bojím zeptat.

„Někdo je asi za dveřmi.“ Kiersten naproti mně zvedne hlavu zopěradla oblíbené sametové pohovky, jen natolik, aby viděla přes svou sklenici margarity položenou na stolku mezi námi.

Špicuju uši, abych zaslechla iněco jiného než pecky zalba Songs You Know by Heart Jimmyho Buffetta, které burácí ztetina předpotopního osmdesátkového sterea.

A opravdu, na dveře bytu někdo zlehka klepe. Zhoupnu se do sedu, akdyž už sedím, rozhodnu se, že se natáhnu po své sklenici na stolku adopiju zbytek přeslazené zelené tekutiny. Svět se se mnou trochu točí, když si stoupnu, ale rychle se vzpamatuju aplná nadšení, které mě šimrá vžaludku, běžím přivítat svého nejlepšího přítele.

„Daxone McGuire, to je dost, že jdeš!“ zakřičím, když otevřu dveře dokořán anajdu ho, jak se opírá orám sjednou rukou zvednutou do vzduchu apřipravenou zaklepat.

Má deštěm smáčené vlasy, takže se mu ukonečků kroutí ajejich kaštanově hnědá barva působí oodstín tmavším dojmem. Otevře náruč ajá okamžitě vklouznu do malé prohlubně pod jeho bradou. Když mě ksobě přitiskne, všimnu si, že má navlhlé tričko, ale taky cítím útěchu abezpečí, jak mě oběma pažemi obejme. Zhluboka se nadechnu jeho vůně, ve které rozeznám mýdlo asotva patrný náznak něčeho kořeněného.

„Hezky voníš,“ řeknu nahlas.

Odtáhne se aztráta opory způsobí, že se zakymácím. Hned mě ale chytí za ramena aznovu mě podepře.

„Ty voníš, jako bys začala párty beze mě.“ Široce se usměje, čímž přitáhne mou pozornost ke strništi na své bradě. Dax vždycky nosí strniště. Skoro denně ho nařknu ztoho, že se bojí holicího strojku. Dnes ale jeho vousy vypadají oněco delší, jako by si je nechával růst oden déle. Dotknu se jeho tváře, jako bych se potřebovala ujistit otom, co mi tvrdí můj mozek – že neškrábe tak jako obvykle.

„Ty už jsi trochu opilá, viď, Gems?“

Náhle si intenzivně uvědomuju, že to, jak se ho dotýkám na obličeji, mezi námi není normální, možná je to dokonce dost divné. Ale když mi ruku přikryje svou dlaní apřitiskne si ji ktváři, úplně zapomenu, proč tohle neděláme běžně.

„Byla to nehoda. Kiersten opakovaně provádí takovou věc, že mi vždycky dolije dřív, než mám dopito. Ztratila jsem přehled někde mezi dvěma apůl atřemi atři čtvrtě skleničkami. Tequila by se neměla dělit na zlomky. Potom se totiž začal točit strop apak…“ Shlédnu dolů ateprve teď si naplno uvědomím, že na sobě nemám kalhoty. „… mi začalo být fakt vedro.“

Dax pohledem rychle zalétne dolů apak se mi znova podívá do tváře. „Jo, na to jsem se chtěl zeptat.“

Vzpomínky mám trochu rozmazané, ale přesto si pamatuju, že jsem měla naprosto racionální důvod ktomu svléknout si džíny. „Řekla bych, že jsem si je sundala proto, abych něco demonstrovala. Něco jako že obracím list. Díváš se na divokou anepředvídatelnou Gemmu. Pije tequilu vpracovní den anepotřebuje kalhoty. Ostatně ani Stuarta.“

Uvědomuju si, že jsem znovu vyslovila jméno toho, jenž nesmí být jmenován, ale margarity tety Livi zřejmě fungují, protože už to nebolí tak jako předtím.

„Gemma bez kalhot se mi líbí,“ Dax znovu zalétne pohledem dolů, „ale taky by mě něco zajímalo.“ Sáhne za mě do kapsy mého kabátu, který visí vedle dveří, vytáhne zní můj telefon aodemkne obrazovku. Scrolluje mezi aplikacemi až kbudíku atam se zastaví. „Přesně jak jsem předpokládal. Moje předvídatelná Gemma tam někde pořád je anastavuje si na ráno tři záložní budíky.“

Vytrhnu mu mobil zruky apokusím se oněco, co má být zamračený výraz. Má pravdu, ve skutečnosti jsem žádný list neobrátila. „Taky jsem napsala svému domovníkovi auplatila ho jablečnými donuty, aby mi ráno zavolal avzbudil mě,“ přiznám se. „Všichni nákupčí kosmetiky mají zítra od rána osmihodinovou čtvrtletní obchodní poradu, ajestli ji zmeškám, budu ve třetím čtvrtletí úplně vhajzlu.“

„Budete na sebe vy dva celý večer házet vilné pohledy, nebo mi pomůžete stímhle džbánem?“

Kierstenin hlas mi jednak připomene, že sDaxem nejsme sami, ajednak rozhrne mlhu vmojí hlavě natolik, abych si uvědomila, že stojíme až příliš blízko sebe.

Udělám krok zpátky, čímž prostor mezi námi zvětším na normální kamarádskou míru, agestem ho vyzvu, aby se posadil.

Kiersten mi dolila sklenici apřipravila jednu pro Daxe, než jsme došli ke gauči. Usrknu svého napůl zteplalého koktejlu, ale Dax zdvořile zavrtí hlavou. „Jsem tu autem.“

Kiersten pokrčí rameny ase sklenicí vruce se otočí ktetě Livi. „Chceš dolít?“

Má postarší teta spí na čalouněném křesle spootevřenou pusou, akdyž se jí její prastarý corgi jménem Doktor Puclík schoulí na klíně, tak trošičku vypadá, jako by odešla navždy.

„Je vpořádku?“ zeptá se Dax.

„Nic jí není,“ odpoví Kiersten, „je to ten typ, kterému stačí jen jedna margarita, to je celé. Hej, teto Livi…“

Kiersten vezme zmísy na stole, která leží hned vedle džbánu smargaritou, ulomený kousek tortillového chipsu ahodí ho do tetiny pootevřené pusy.

Přestože ze softballové pivní ligy byla Kiersten vyřazená, chipsem se trefí dokonale. Následuje třicet děsivých vteřin, během nichž se teta nadechne achips se jí zasekne vkrku. Vytřeští oči ve výrazu čiré hrůzy. Vtu chvíli se nastartují Kiersteniny mateřské instinkty.

Vytáhne tetu Livi na nohy azačne ji pleskat do zad. Vyžaduje to tři důkladné herdy, než chips vyletí ztetiných úst, přeletí obývák asvou pouť zakončí vchlupatém oranžovém koberci, kde zůstane navždy pohřben.

„Propána, co to sakra bylo?“ Tetina tvář vypadá jako přezrálé rajče.

Kiersten jí podá margaritu svýrazem naprosté nevinnosti. „Ze stropu asi spadl kousek omítky apřistál přímo vtvojí puse, zrovna když jsi chrápala.“

Teta pohledem klouže po odlupující se bílé barvě na stropě, zatímco si dopřává dlouhý doušek koktejlu.

„No, děkuju, koláčku.“ Podá Kiersten prázdnou sklenici. „Máš to umě.“

Rozhlédne se po obýváku avšimne si Daxe, který tam nebyl, když usnula. „Daxone, ráda tě vidím. Vypadáš stejně elegantně jako vždycky.“

Dax se začervená avstane, aby ji políbil na tvář. Když se kní skloní, přistihnu Kiersten, jak si užívá pohled na jeho zadek. Zachytí můj pohled, mrkne na mě ajá cítím, jak mi hoří tváře.

„Vzbudila ses právě včas, teto Livi,“ prohlásí Kiersten. „Zrovna jsme se chystali začít tu část večírku, kdy budeme Stuarta nelítostně grilovat.“

Teta se na mě podívá, jako by se chtěla ujistit, že jsem se ktéhle aktivitě taky přihlásila. Pokrčím rameny – mám za to, že je to levnější než terapie.

„Chceš začít?“ obrátí se Kierst na Daxe.

Zavrtí hlavou asleduje mě přitom pohledem. „Dámy mají přednost.“

Kiersten olízne slaný okraj své sklenice, sedne si na pohovku aobrátí hlavu mým směrem. „Než řeknu to, co se chystám říct, jsi si absolutně jistá, že se ty aStu neudobříte?“

Vduchu se vrátím knašemu rozchodu před třemi týdny. „Vychrstla jsem plnou sklenici merlotu na jeho modrý oblek od Toma Forda. Když mi jednou tekla krev znosu apotřísnila jeho plátěné kalhoty, nemluvil se mnou tři dny. Ato byly jen od J.Crew ašlo onehodu.“

Kiersten si pohrdavě odfrkne. Nejspíš proto, že si vždycky myslela, že Stuart je příliš upjatý. Kvůli tomu jsem jí ostatně tu historku skrvácením znosu zatajila.

„Myslím si, že jsi byla zamilovaná víc do své představy oStuartovi než do skutečné osoby,“ prohlásí.

Mám nutkání probodnout ji pohledem, ale zarazím se, když mi dojde, že její slova znějí jako strašidelně přesná ozvěna těch, která mi řekl Stuart při rozchodu.

„Mělas ho ráda, protože měl svůj život daný do kupy,“ pokračuje. „A pěkný byt.“

Tentokrát ji pohledem probodnu. „To zní, jako bych byla bezcitná zlatokopka.“

Kiersten se dlouze napije. „Tak jsem to nemyslela. Aspoň ne vtom smyslu, že bys šla po penězích. Ale možná po emocích.“

Jsem příliš naštvaná na to, abych zvládla odpovědět. Nebo možná příliš opilá. Každopádně Kiersten si mé mlčení vyloží jako pobídku pokračovat.

„Stuart byl bezpečný. Byl jednoduchý. Dal ti tu předvídatelnost, po které prahneš. Byl jako lidský ekvivalent toustu smáslem, ale natoustu smáslem nemůžeš žít moc dlouho.“ Zvedne se zlehátka avmáčkne se mezi mě aDaxona na gauč. Vezme mě za ruku.

„Chápu tvou potřebu toustu smáslem, Gems. Ksakru, vždyť díky těm výtečníkům, které jsme vyhrály coby rodiče, tomu rozumím víc než dobře. Ale myslím, že jsi tu rovnováhu vychýlila trochu moc na jednu stranu. Potřebuješ vživotě taky nějakou šťávu.“

Kiersten je přesvědčená, že všechen ten čas, který strávila na terapii, ji opravňuje ktomu, aby analyzovala mě amůj život. Naši rodiče byli, stručně řečeno, na houby. Vzali se mladí, máma byla často pryč ahledala samu sebe, zatímco nás sKierst nechávala, abychom si večeři obstaraly samy. Táta pendloval mezi dvěma stavy – jedním, kdy byl nezaměstnaný spravidelným místem vezdejším baru, adruhým, kdy byl celkem výdělečně činný vodlehlém táboře na ropném poli vseverní Albertě. Její teorie otom, že emoční škoda, kterou tím napáchali, mě dovedla kněkomu tak předvídatelnému astálému, možná není tak úplně mimo. Líbilo se mi, že Stuart přijel každý pátek večer zToronta, aby mě vzal do italské restaurace. Dával si grilované kuře amerlot avždycky se podělil. Po večeři jsme měli průměrný sex vmisionářské poloze, protože jakákoli jiná zhoršovala jeho staré fotbalové zranění kyčle, ale tvrdil mi, že je to proto, že se mi rád dívá do očí, když se udělám.

Se Stuem jsem vždycky věděla, co můžu čekat. Kašmírový rolák ke každýmVánocům, slova jako „vypadáš skvěle“, kdykoli jsem si vzala upnuté legíny nebo negližé. Mohli jste tomu muži nabídnout třicet jedna příchutí zmrzliny aon si pokaždé vybral vanilkovou. Vím, že je to špatně, ale ta monotónnost mi připadala uklidňující.

Kierst mi zmáčkne ruku. „Zkus otom přemýšlet takhle. Váš vztah umřel už před lety, ale vy jste byli příliš zajetí ve svých kolejích, abyste si to přiznali. Tohle je dobré pro vás oba. Je třeba přestat zalívat mrtvé kytky.“

Pořád mlčím. Vyhnu se jejímu iDaxovu pohledu ajen žasnu, jak se ksakru grilování Stuarta obrátilo proti mně. Dnešní večer měl být zábavný.

„Jsi na mě naštvaná,“ prohlásí Kiersten oznamovacím tónem.

Vymaním se zjejího sevření. „Myslím, že bys měla analyzovat svůj život aten můj nechat na pokoji.“

Zkříží paže na hrudi. „V tom máš asi pravdu. Ataky jsem skončila, řekla jsem si svoje. Je to na tobě, Daxi.“

Zvedne se, sebere prázdné sklenice ze stolku aodnese je do kuchyně. Mám možnost buď zírat na své ruce, nebo se podívat do Daxových zelených očí, což udělám.

„Jen do toho,“ pobídnu ho, ale vduchu mám téhle aktivity plné zuby. Začíná to pronikat dovnitř. Ten skličující pocit, když člověk udělá chybu, ale pak získá dostatečný nadhled, aby mohl přehnaně analyzovat každý špatný krok nebo mizerné životní rozhodnutí. Všechny ty chyby, které vedly ktomu, že jsem investovala čtyři roky do muže, který si žehlí boxerky. Ano, Stuart byl nanic. Začínám to vidět čím dál víc. Ale já jsem ten ubožák, který sním zůstal tak dlouho. Neznamená to, že ijá stojím za houby?

„No…“ Dax si odkašle avypadá, že je mu to všechno nepříjemné stejně jako mně. „Myslím, že Stuart je idiot. Nikdy si nevážil toho, co má, aty si podle mě zasloužíš někoho lepšího.“

Tenhle obrat už jsem slyšela dřív – od přátel, od sestry. Je to předem připravená odpověď pro kohokoli, kdo dostane zásah přímo do srdce. Ale způsob, jakým to Dax řekl, mě přiměje věřit, že si opravdu zasloužím víc než muže, který zoslavy mých sedmadvacátých narozenin odešel po pouhé hodině jen proto, že mu kolidovala stréninkem ve fitku.

Náš rozhovor přeruší agresivně hlasitý zvuk tetina zvonku, který ohlašuje příchod pizzy.

„Dojdu tam.“ Zvednu se, seberu svou kabelku atak rychle, jak jen mi to moje tequilou napumpované tělo dovolí, se přesunu zLivina bytu dolů po schodech, které vedou kzadnímu vchodu do jejího knihkupectví. Vrátím se skrabicí kouřící pizzy, zjejíž vůně se mi sbíhají sliny.

Obývák je prázdný. Zvuky, které se zbytu velkého pětapadesát čtverečních metrů ozývají, naznačují, že Kiersten telefonuje vložnici aDax je vkoupelně. Teta Livi je vkuchyni avytahuje talíře ze skřínky. Položím pizzu na linku vedle ní. Než stačím odtáhnout ruku, přikryje ji svou dlaní ajemně zmáčkne.

„Jak to zvládáš, zlato?“

Otevře krabici spizzou, jeden kousek přemístí na talíř apodá mi ho.

Stalířem vruce přejdu do obývací části kolem barového pultu, který odděluje obývák od malé kuchyňky.

„Srdce mám momentálně umrtvené díky Kiersteniným barmanským schopnostem. Zbytek mě si přeje, abych se mohla vrátit včase do té noci, kdy jsem potkala Stuarta, arovnou mu říct, ať odprejskne.“

Jakmile ta slova vypustím zúst, celou mě zaplaví divný pocit – bodnutí vzteku hluboko vmé hrudi. Ten vztek není namířený na Stuarta, ale na mě. Narůstá anarůstá, dokud není tak těžký, že praskne aspadne mi do žaludku, kde se zněho stane solidní připomínka všech těch chvil, kdy jsem věděla, že Stu ajá spolu nezůstaneme navždy, ale ignorovala jsem to. Připomínka všech dalších věcí, které jsem mohla dělat, kdybych měla odvahu ztoho vztahu odejít.

Teta Livi zavrtí hlavou anesouhlasně mlaskne. „To určitě nemyslíš vážně.“ Otevře krabici spizzou ajeden kousek si vytáhne. Její šedé oči si mě přeměřují sobavami.

Kousnu do své pizzy. Horký sýr na povrchu mi spálí patro, takže musím sotevřenou pusou čekat, až sousto vychladne natolik, aby se dalo spolknout.

„Myslím. Jestli mi teď řekneš, že tvoje auto má zabudovaný proudový kondenzátor na cestování včase, okamžitě přemístím svůj zadek do té noci, kdy jsem vbaru potkala Stuarta, ařeknu mu, aby si dal odchod.“

Kiersten se vedle mě objeví ve stejnou chvíli, kdy do kuchyně vstoupí Dax. Sestra mi podá další margaritu – nabídku míru. Dlouze se napiju apak si povzdychnu nad svou zase napůl prázdnou sklenicí. „Věnovala jsem čtyři ze svých nejhezčích let tomu chlapovi asama ztoho nemám nic.“

„Máš mě,“ řekne Dax vkoutě kuchyně tak tiše, že ho skoro neslyším. „Poznali jsme se tu samou noc, vzpomínáš?“

Ano, pravda. Skoro jsem na to zapomněla. Dax tam byl tu noc taky. Byla to Stuartova narozeninová párty, ale Dax se přifařil ke svému kamarádovi ze školy, který byl zároveň Stuartův kolega. Proběhlo mezi námi pár prchavých okamžiků, než mezi nás nakráčel Stuart, aby mě sbalil.

„Tys byl ta nejlepší věc, která mě tu noc potkala, Daxone B.,“ odpovím mu. „Škoda že mi trvalo čtyři roky na to přijít.“

Myslím to jako vtip nebo urážku Stuarta, ale Dax se nesměje, dokonce se ani neusmívá.

„No, stroj času nemám,“ přemítá nahlas teta Livi, „ale někdo mi tenhle týden do darovacího boxu vložil celkem zajímavou knihu. Třeba by ti pomohla.“

Kniha.

Asi můžu být vděčná, že to není další bublinková koupel na pročištění aury.

Miluju svou tetu ijejí neotřesitelnou víru, že všechny problémy světa se dají vyřešit tou správnou knihou, ale neumím si představit, jak by mi dnes večer jakékoli literární dílo mohlo pomoct. Jsem za hranicí svépomoci.

Ale taky jsem příliš opilá na to, abych se hádala. Atak jen pokrčím rameny anacpu do sebe poslední kousek vegetariánské pizzy vnaději, že zítřejší ráno díky tomu bude snesitelnější.

Pak všichni tři následujeme tetu Livi dolů do jejího obchodu, což je spíš organizovaná kolekce zvláštních apodivuhodných věcí než tradiční knihkupectví. Tvrdí, že má největší sbírku erotických hororů na severní polokouli. Ale pokud člověka neberou ejakulující minotauři nebo dendrofilie (jednou jsem udělala tu chybu avygooglila si to – nedoporučuju), může tu nalézt taky léčivé krystaly, kadidla avariaci solí od černé přes růžovou ahimálajskou až po stolní.

Jako malá jsem to tu měla ráda. Když to doma bylo nanic, tohle místo skýtalo vlídné útočiště. Jeho temné kouty poskytovaly vítaný únik ajeho majitelka byla zdrojem stálé abezpodmínečné lásky.

Jak se ale přiblížila střední škola, zobchodu se stalo spíš potupné tajemství. Moje puberťácké srdce toužilo být čímkoli jiným, jen ne holkou, kterou rodiče nechali vtom podivně páchnoucím obchůdku.

Teď jako částečně fungující dospělý už to dokážu ocenit, stejně jako tetu Livi. Tenhle obchod je sebevědomě tím, čím je, neomlouvá se za to, čím není, aje to to jediné místo na světě, které mi kdy připadalo jako domov.

Vobchodě je tma tmoucí, dokud teta necvakne vypínačem anerozzáří tak soustavu světel, která visí uprostřed stropu apřipomínají lustr. Ve skutečnosti jsou to jen barevné žárovky zavěšené na drátech jako školní model sluneční soustavy, ale já jsem si vždycky byla jistá, že se mění ahýbou, když se člověk nedívá.

„Kde ta knížka je?“ Teta Livi si založí ruce vbok apomalu se otáčí na místě kolem dokola. „Předtím jsem ji četla, ale pak jsem sní šla něco dělat azaboha si nemůžu vzpomenout co.“ Podívá se na mě aukáže do tmavého rohu místnosti. „Co kdybyste se vy dva sDaxonem šli podívat tam do té sekce? Pokud jsem ji už založila, bude tam dole. Kiersten si může vzít tu hromádku udveří. Já to zkontroluju kolem pokladny.“

Pohlédnu na police, které pokrývají obchod od stropu kpodlaze arozdělují místnost jako zahradní labyrint.

„Co přesně hledáme?“

Teta jen mávne rukou. „Nemůžu si vybavit tu obálku. Je to kniha. Velká. Až ji uvidíš, poznáš ji.“

Vté temné chodbě je přinejmenším stovka knih. Ale za ty roky se svou výstřední tetou jsem se naučila vybírat si, které bitvy stojí za to bojovat, amožnost vyhrát tuhle jsem prošvihla před dvěma tequilami. Atak následuju Daxe, který se proplétá dozadu apátrá po policích, aniž hledá něco konkrétního, dokud nedorazí do slepé uličky. Otočí se dokola.

„Nějaký nápad, jak tu věc najít?“

Pokrčím rameny, ajakmile to udělám, vmé hlavě se vynoří myšlenka, která hodně připomíná tetu Livi.

„Měli bychom knihám naslouchat. Nechat je ksobě promluvit.“

Dax, který je tou nejpraktičtější osobou, jakou znám, ale zároveň vždycky jako první souhlasí se vším, co by mohlo být směšně legrační, natáhne ruku ke knihám na polici aprsty přebíhá po jejich hřbetech. Zavře oči azačne si broukat monotónním hlasem.

„Kniha, která vyléčí Gemmu Wildeovou ze všech jejích problémů, je…“ Vytáhne zpolice tlustou knihu sbílou obálkou apodrží ji před sebou. „Jak uzdravit své vnitřní dítě vdeseti snadných krocích.“

Obrátí svazek vrukou, aby prozkoumal obálku. Je na ní drobná blonďatá dívka, která se podivně podobá mému osmiletému já.

„To je znepokojivě přesné.“ Vezmu mu knihu zrukou avrazím ji zpátky do poličky. „Ale já potřebuju aspoň čtrnáct kroků kvyřešení všech svých komplexů. Radši se podíváme na tebe.“

Zavřu oči anechám své prsty toulat se nad policí, tak jak to před chvílí udělal Dax, dokud neucítím náhlé nutkání zastavit. „Jaká kniha vyřeší všechny problémy Daxona McGuirea?“ Naslepo vytáhnu velký svazek vpevné vazbě. Přelétnu titulek na přední straně atváře se mi rozhoří, jakmile si uvědomím svůj přešlap.

„101 ohromujících pozic tantrického sexu,“ přečte Dax titulek azvedne obočí.

My dva se jen zřídkakdy bavíme osexu. Vtipkujeme oněm vobecné rovině, ale skutečný rozhovor na tohle téma je ve světě Daxe aGemmy tabu.

„Zajímavá volba. Možná bychom měli…“ Jeho hlas se vytratí, když mi vezme knihu zrukou.

Na zlomek vteřiny si myslím, že větu dokončí slovy: „Zkusit pozici čtyřicet tři? Anebo dvacet sedm, jestli jsi pro?“

Doslova cítím, jak mi krev mizí ztváří, když mou mysl zaplaví obrazy zpoceného nahého Daxe.

Jenže pak Dax vrátí knihu zpátky na místo akývne na mě. „Půjdeme? Myslím, že tvoje teta tu knížku našla.“

Udělá gesto rukou, jako by říkal až po tobě, Gemmo. Jsem vděčná za možnost obrátit se kněmu zády, protože se bojím, že zmého výrazu dokáže vyčíst celou scénu, která se mi právě odehrála vhlavě. Má tendenci tohle dělat – rozlousknout moje myšlenky dřív, než si je sama ujasním.

Vymotáme se zlabyrintu knih aspatříme tetu Livi, jak stojí upokladny svelkým, hnědou kůží potaženým svazkem vnáručí.

„Tohle jsem si dneska procházela mezi obsluhováním zákazníků ařekla bych, že je vtom přesně to, co teď potřebuješ.“

Přistoupím kní ateta položí knihu na pult. Praktická magie: Kompletní průvodce pro moderního mystika rozhodně není seberozvojová příručka. Její stránky jsou zažloutlé stářím apísmo vypadá ručně psané, jako by to kdysi byl deník. Vhorní části otevřené stránky je oválnými modrými písmeny napsáno Milostná očista.

„To je recept?“ Kierstenina prsa se mi přitisknou na záda, jak se přese mě nakloní, aby se podívala blíž, ajejí světle zrzavé vlasy mi spadnou na rameno.

„Pro přetnutí pouta ktomu, kdo vám ublížil, následujte tyto jednoduché kroky – sakra, to ne.“ Kiersten odstrčí knihu stranou. „Už teď mám zté věci špatný pocit. Viděla jsem dost filmů sHarrym Potterem, abych věděla, že číst nahlas zpodivné staré knihy nikdy nepřinese nic dobrého.“

„Ale no tak,“ napomene nás teta Livi, „je to jen legrace.“

Prkna na podlaze zaskřípou, když Dax přejde místnost, aby se knám přidal. Natáhne se po knize apromne její zažloutlé stránky mezi dvěma prsty. Uklidňující vůně jeho mýdla znovu zaplaví mé smysly.

„Co myslíš, Daxi? Když se to dneska zvrtne, jsi připravený ukrýt tělo? Myslím, že to riziko stojí za to, pokud se zbavím Stuarta jednou provždy.“

Dax pohledem přelétne stránku. „Věděl jsem, že ta lopata vkufru se mi jednou bude hodit.“

Teta Livi považuje Daxův komentář za souhlas, vytrhne mi knihu zrukou azačne štěkat příkazy.

Kiersten pošle hledat její starou tašku spletením, jelikož tohle pouta přestřihávací kouzlo není jen čistě metaforické, azdráhajícího se Daxe vyšle nahoru do kuchyně najít kuřecí hnátu.

„Gemmo, zlato,“ osloví mě, „přines mi svíčku.“

Prohledám přeplněnou zásuvku pod pokladnou, kde teta skladuje všechno, co vobchodě nemá své řádné místo, avyberu dvě nejlepší možnosti.

„Čekala bych, že budeš mít lepší zásoby divných svíček, ale vypadá to, že máš jen jednu narozeninovou apak takovou tu na baterky, která se oVánocích strká do okna.“

Svraští obočí, jak očima přeskakuje mezi mýma rukama anaškrábanými pokyny na stránce před sebou. „Potřebujeme skutečný oheň.“

Šťouchnu bokem do zásuvky sharampádím, abych ji zavřela. „Pak tedy narozeninová svíčka.“

„Daxone,“ zavolá teta hlasitě. „Kde jsi stou kuřecí hnátou?“

O chvilku později sejde Dax ze schodů avrukou drží plastovou krabičku sčerveným víčkem. „Zajistil jsem pečená kuřecí stehna. Není to sice přesně to, co jsi žádala, ale nic lepšího nemáme.“

Teta si od něho krabičku převezme apoloží ji před sebe na pult, načež mi pokyne, abych se posadila na barovou stoličku, kterou tu má pro zákazníky, co si přijdou popovídat.

Kiersten se vynoří ztetiny kanceláře sklubkem ostře růžové příze, které jí podá, zatímco teta nahlas předčítá zknihy:

„Ten, kdo tě miloval,

náhle však zradil,

brzo ti bude cizí.“

Teta se na okamžik zarazí, ale očima stále přejíždí po stránce, jako by si slova tiše četla sama pro sebe. Vtakových chvílích obvykle obracím oči vsloup spolu sKiersten, ale dneska napjatě čekám, až bude pokračovat.

Teta si odkašle.

„Chceš-li se očistit od citu,

který nebyl ryzí,

a zapomenout na volbu,

jež zvrátila život tvůj,

tyto pokyny následuj.

Svíci zapal,

proklej ten den,

přetni pouto,

toho odežeň,

kdo se zpronevěřil citu,

za ubývající luny svitu.

Avšak pamatuj…“

Teta se znovu odmlčí, olízne si prst asmírným zabručením jím přejede po stránce před sebou.

„Ehm… řekneš nám, co je tam dál?“ Kiersten se jí snaží nakouknout přes rameno, ale tetin široký svetr jí brání ve výhledu. „Anebo budeme prostě ignorovat celou tu záhadnou část svarováním?“

Teta Livi mžourá na knihu tak zblízka, že se nosem skoro dotýká papíru.

„Na těch instrukcích je nějaká skvrna.“ Začichá. „Řekla bych, že salsa. Ale nebojte.“ Sbouchnutím položí knihu zpátky na pult. „Myslím, že to mám.“

Natáhne se pro malý žlutý bloček, který má položený vedle starého vytáčecího telefonu, vytrhne zněho jeden prázdný list, zhrnku srůznorodými tužkami vybere modré pero aoboje mi podá.

„Napiš Stuartovo jméno.“

Je to příkaz ahladina alkoholu vmé krvi mě nutí ho splnit bez větších námitek.

Pak teta zvedne třpytivě bílou narozeninovou svíčku azkapsy vytáhne zapalovač. Drobný žlutý plamínek vzápětí zažehne knot ateta svíčku podrží před sebou. „Teď si představ tu noc, kdy jsi potkala Stuarta. Vybav si ho vtom baru amysli na tu chvíli, kdy ses rozhodla vidět ho znovu.“

Mihotající se žlutý plamínek spolu stetiným uklidňujícím hlasem mě fascinují. Představím si Stuartovu tvář, jeho drahý šedý oblek, intenzivní pohled modrých očí azpůsob, jakým ve mně vyvolával pocit, že všechno vmém životě bude vpořádku.

„Teď,“ pokračuje teta Livi, „si představ, jak odcházíš pryč.“

Představuju si, jak ztoho přeplněného baru odcházím asama nasedám do taxíku. „Žij blaze, Stuarte,“ zašeptám. „Myslím, že jsem nikdy neměla být součástí tvého života.“

Když otevřu oči, svíčka už se pomalu roztéká akape kolem sebe drobné voskové slzy.

„A pak podrž papír sjeho jménem uplamene.“

Zvednu svou obětinu khořící svíčce asleduju, jak plameny kloužou po jejím povrchu, dokud nedosáhnou ke konečkům mých prstů. Papír spadne na pult avšichni pozorujeme, jak se žlutý lístek mění vprach. Pak začnou plameny ničit plastovou hmotu pod ním.

„Prokristapána.“ Kiersten vylije zbytek margarity ze své sklenice na čerstvě sežehlý pult. Oheň zhasne azanechá po sobě černý flek. „Trochu mě děsí, že jsem tady momentálně jediný fungující dospělý.“

Teta Livi, kterou poškození jejího pultu zjevně nijak neznepokojilo, ji ignoruje azhasne svíčku. „Teď potřebujeme ten motouz.“

Dax jí podá klubko růžové příze. Teta ze svého šuplíku sharampádím vytáhne nůžky austřihne kus příze, který zhruba odpovídá délce od jejího lokte ke konečkům prstů. Spojí mi ruce jako při modlitbě akolem zápěstí je hbitě sváže provázkem, který utáhne na pevný uzel.

„Nejradši bych prohodila pár vtipů osado-maso, teto Livi,“ řeknu, „kdybych se nebála, že mě zmrzačíš, anebo ještě hůř, že mi budeš vyprávět historku, na kterou už nikdy nedokážu zapomenout.“

Poplácá mě po hlavě. „Na moje příběhy ještě nejsi připravená.“ Otočí se kDaxovi. „Jaký je další krok, Daxone? To písmo je moc malé, bez svých brýlí ho nerozluštím.“

Dax si ksobě knížku přitáhne azamžourá na stránky.

„Posledním krokem musí být

vše polibkem zpečetit.“

Podívá se na mě, jeho oči mají tmavší odstín zelené, než jsem na něm kdy viděla. „Podle všeho potřebujeme polibek.“

Kiersten si znova odfrkne. „Tak polibek? To je na tobě, chlapáku. Já věděla, že tě nezveme pro nic za nic.“

Okamžitě mi zčervenají tváře, což připisuju vlivu alkoholu, avůbec ne tomu, že se Dax tváří, jako by právě chtěl být kdekoli jinde, jen ne tady.

„Ale to nemusíš…“ Snažím se vykroutit zpout, která má teta nějakým záhadným způsobem mistrně utáhla, aje mi jasné, že jakkoli nepříjemné to pro mě je, pro Daxe to musí být ještě horší.

„Daxovi to určitě nevadí.“ Teta Livi mi ho prakticky strčí do klína. „Je to jen trocha legrace.“

Podívám se do Daxových zelených očí amám dojem, že zahlédnu záblesk svíčky, což je nesmysl, protože jsme ji před chvílí uhasili.

„Vážně ti to nevadí?“ zeptá se mě.

„A tobě?“ opáčím.

Jediná odpověď, které se mi dostane, je sklenice margarity, kterou mi Kierst přistrčí ke rtům. „Potřebuješ trochu na kuráž, Gems?“

Napiju se, přestože moc dobře vím, že další tequila je stejně jako líbání sDaxem příšerný nápad. Tohle všechno je tak bizarní, že si budu chtít nakopat, až se ráno probudím.

„To je vpohodě,“ odpovím jí, než se obrátím kDaxovi. „Uděláme to rychle.“