Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ing. Mgr. Marie Terezie Nováková

Jak vystoupit z vlastního stínu
Najděte v sobě sílu

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8603. publikaci

Odpovědná redaktorka PhDr. Dana Pokorná
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 176
První vydání, Praha 2022
Vytiskla tiskárna PBtisk a.s., Příbram

© Grada Publishing, a.s., 2022

ISBN 978-80-271-4990-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-4989-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-3698-8 (print)

Když vane vítr změny, někteří staví kolem sebe ohrady, jiní napínají plachty.
Když vyplujeme na moře teprve tehdy, až bude moře klidné,
může se stát, že prožijeme celý život v přístavu.

O autorce

Ing. Mgr. Marie Terezie Nováková

Desítky let pracuji s dětmi, rodinami, přednáším, učím, doprovázím apod. Potkala jsem snad stovky, tisíce lidí a část naší cesty se prolnula. Někdy vědomě, jindy bezděky jsme ovlivnili své životy.

Lidé okolo mě by mohli říct, že mám své chyby. Měli by pravdu. Možná by potvrdili, že nejsem dokonalá – ani matka, ani dcera, ani dokonalý člověk. Možná by se zjistilo, že některé věci neumím, neznám, nevím. Jsou věci, které jsem nepoznala, a jsou věci, které jsem neprožila. Občas padám, obrazně i reálně. Život se určitě na mně podepsal zklamáními. Ale navzdory všemu a všem stále znovu vstávám. Navzdory všemu neztrácím naději a navzdory všem svým slabinám a stínům jdu k cíli. A mám v sobě touhu předat to, co mohu dát, těm, kdo to přijmou do laskavých rukou a laskavých srdcí.

Dnešní doba nenaslouchá učitelům. Naslouchá pouze těm, kteří jsou zároveň svědky… Svědkem je každý z nás, pokud dokáže přijmout a reflektovat svou životní zkušenost.

Předmluva

Při četbě publikace Marie Novákové jsem si uvědomil, jak mnoho myšlenek a příběhů se dá vtěsnat na pár knižních stránek. Jedná se jednoduše řečeno o text sešívaný z citátů, myšlenek, postřehů, příběhů a nechybějí ani otázky po smyslu věcí a smyslu života vůbec. Právě ona poslední otázka současnému člověku chybí.

Občas si zazpíváme píseň V+W o tom, že život je jen náhoda, ale po jejím skončení nás ani nenapadne položit si otázku, zda je tomu tak nejen v této písničce.

Pokud bych si měl z celého textu, psaného lehkým, a proto srozumitelným stylem, vybrat, byly by to právě otázky. Někdy jsou položené jasně, jindy je potřeba hledat je mezi řádky.

Když jsem přemýšlel coby učitel o tom, pro kterou věkovou skupinu je kniha určena, hledal jsem marně. Nakonec mi došlo, že je určena čtenářům od první třídy obecné školy až po nejstarší ročník obyvatel domova důchodců. Je v ní totiž všechno mezi pohádkou a tvrdou životní realitou.

Kdyby mi byla položena otázka, co v životě nemám rád, odpověděl bych, že je to nuda. A pokud někdo ze čtenářů je na tom stejně, doporučuji mu, aby měl tuto knihu po ruce.

prof. PaeDr. ThDr. MUDr. et MUDr. Jaroslav Maxmilián Kašparů

psychiatr, lékař, pedagog, teolog

Úvod

Tato kniha píše jen to, co píše náš život, proto ke každému promlouvá jinak. Nabízí se jako malý pomocník, průvodce na cestě životem, který je plný zmatků, zvratů, překvapení, otázek. Je určena zejména těm, kteří si je často kladou a hledají odpovědi. Nabízí pomoc, příběhy, zkušenosti, kazuistiky, techniky, které se zastavují u chvil, kdy se setkáváme s hloubkou a pravdivostí života. Neklade si za cíl vždy nabízet odpovědi, ale posílit naši vlastní schopnost unést tíži života v radosti, spokojenosti, možná i v pokoře. Zamýšlí se nad tématy vlastního stínu, součásti našeho já, který může být ukryt prvnímu pohledu zvenčí, ale přesto ovlivňuje naše vnímání světa, naše jednání. Zastavuje se u partnerských vztahů, ale i u vývoje a výchovy dětí, u traumatu, konfliktů, viny i odpuštění, situací, které představují výzvy pro náš život.

Nepředkládá obraz dokonalosti, ale cestu neustálých malých kroků, cestu sněhových vloček, která nás umí přiblížit k našim cílům. Nakonec právě tyto malé, ale přesně zacílené kroky jsou naší silou.

„Naše já a náš stín tvoří naše bytostné JÁ.“
C. G. Jung

Chceš ke světlu? Poznej svůj stín. Kráčej ke slunci a stíny padnou za tebe. Poznejme svůj stín, přestane být strašidlem, možná se stane přítelem v pozadí naší osobnosti. Vydávejme se každý den do světa neznáma za poznáním – ne do krajiny cizích zemí, ale do kraje tajných zákoutí našeho já. I konfrontace s naším stínem má svůj čas… možná je to právě TEĎ.

Kam máme namířeno? K naplnění touhy dát svému životu smysl, něčeho dosáhnout? Něco získat… Něco prožít…
Není to jednorázový čin, je to postupná cesta.
Ztraceno je jen to, čeho se sami vzdáváme.

1. KAPITOLA
Já amůj stín motýlích křídel

1.1Setkání se stínem

Ze života

Tma ahluboká noc. Tak hluboká noc to zase nebyla – to temno bylo vmé duši, uvnitř mne. Okna blikala jako barevné lucerničky, někde se chvěly záclony ajinde svítila barevná světýlka. Věděla jsem naprosto přesně, co za těmi okny je. Díky tomu jsem taky naprosto přesně věděla, co mi chybí.

Byla zima, mráz, až praštělo, mrzly mi ruce amrzlo mi srdce. Dělala jsem, že nic, protože koho to zajímá, astatečně šla tou cestou jakoby bez konce– alidé tam za okny měli Vánoce. Stromečky svítily, někde asi rozbalovali dárky. Za okny byly Vánoce ase mnou šla jen zima. Táta nejspíš něco říkal, neposlouchala jsem, možná jsem něco odpovídala, bylo to jedno. Vešli jsme do paneláku azazvonili. Panelák se mi zdál naprosto cizí, jako bych vněm nikdy nebyla, nebydlela. Byl neosobní, tichý, jako by ani nebyl.

Dveře otevřela máma, snažila se vypadat neutrálně. Pak něco říkala ašli jsme do obýváku. Ivněm byly Vánoce, nejspíš se tam usadily kvůli mámě abráchovi. Dávaly se dárky ajá jsem dostala hodinky. Nejlepší hodinky, jaké existují – sdatumovkou, prý vodovzdorné, nerozbitné, tvrdil táta. Odněkud je přivezl anikdo ve škole nebude mít takové.

Bylo mi to jedno. Nechtěla jsem hodinky ani hrát divadlo, že Vánoce jsou tu ipro mě. Ale hrála jsem ho, kvůli nim, nejvíc kvůli mámě abráchovi. Ve skutečnosti ale moje Vánoce skončily vchvíli, kdy jsem uviděla tu fotku. Ta fotka nebyla začátek, byla důsledek. Byl na ní táta ajeho přítelkyně amoje velká kamarádka Dana ve svatebním. Asi jsem byla natvrdlá, že mi to nedošlo už dřív. Táta žije sDanou, naši jsou rozvedení.

Danu jsem znala dlouho, byla moc fajn. Vymýšlela hry pro nás děti, byla asi odeset let mladší než máma. Hezčí ne, ale neopotřebovaná dětmi aprací. Bylo jí asi dvacet osm abyla sní švanda. No, atak jsem byla půl Štědrého dne uní atáty vhotelu apůl Štědrého dne umámy, protože oba rodiče prý omě měli zájem.

Proč mi vlastně ta fotka tolik vadila? Co jsem si myslela? Že když si někdo někoho vezme, je to navždy? Že přece patříme ksobě atáta je můj, bráchy amámy? Že odejít od nás je zrada? Vůbec mě nenapadlo, že by máma mohla nebýt pro tátu jediná.

Já měla snad raději tátu, protože se často smál abyla sním legrace. Mrskla jsem hodinkami ozem. Měly se rozbít na tisíc kousků, ale nestalo se nic. Vůbec nic. Byly nerozbitné.

Táta se smál: „Mám inteligentní dceru, chtěla jsi vidět, jestli ti nelžu. Ne, nelžu. Vidíš, nerozbily se.“ Ale on lhal. Lhal mi, lhal mi tím, že měl jinou ženu než moji mámu.

Vten den se něco stalo, ten den mi ukradli Vánoce.

Ukradený svět?

Žijeme svůj život, jak nejlépe umíme, přesto… Stále je nám něco kradeno. Stále se něco vymyká našim představám, našim ideálům. Proč? Toužíme přece po dokonalosti. Máme velkou touhu našeho srdce mít svět, věci, vztahy dokonalé, mít zkrátka dokonalý svět. Neumím posoudit, co prožíval můj táta. Neumím posoudit, co vnímala máma. Nejsem tu proto, abych soudila, ani abych vše plně pochopila. Je třeba věci přijímat…

Vyjmenujte tři věci ze světa, které jsou úplně dokonalé.

Něco zpohádek? To neplatí. Ze života. Nic?

Obvykle nenacházíme nic.

Život je nedokonalý. Je takový, touha naší duše nás žene dopředu, snažíme se dělat svět lepším atím ipodle našeho názoru krásnějším. Příběh, který jsem popsala, je autentický. Možná se ten den blížil dokonalosti pro otce, ale jeho dceři byly tehdy ukradeny Vánoce. Život je vždy nedokonalý. Je potřeba si ho zamilovat takový, jaký je.

„Apřesto říct životu ano,“ řekl by V. E. Frankl. Prošel pěti koncentračními tábory, je zakladatelem logoterapie, existenciální analýzy. Přesto, nebo právě proto, co prožil, hovoří opotřebě člověka dát životu smysl. Smysl svého života hledáme den za dnem…

Život je smích ipláč. Vánoce jsou svátky lásky iradosti, ale uřady lidí dny velkého smutku. Štěstí možná není okamžik velkého smíchu, ale spíš okamžik velké naděje.

Pokračování příběhu

Malá princezna zpříběhu možná mnoho Vánoc proplakala. Nevěděla proč, velký smutek se uložil hluboko uvnitř. Vyplul na povrch vždy oVánocích. Hrála divadlo unazdobeného stromečku pro mámu abratra až do chvíle, kdy potkala partnera. Našla odvahu vyslovit pravdu: „Nemám ráda Vánoce. Pro někoho jsou krásné, pro mě smutné… Nevím proč.“

Příběh byl dávno zapomenutý. Může se stát každému znás, že náhle ve chvíli, kdy bychom měli být šťastní aveselí, objeví se smutek. Smutek je emoce ajakákoliv emoce je zpráva. Je třeba ji číst opakovaně, až porozumíme. Máme cítit radost, ale cítíme smutek, zradu, beznaděj… Vítej, smutku. Co nám chceš říct?

Vrací se nám nějaký pocit vurčitém období, určité situaci? Možná hovoří naše podvědomí, něco, co jsme prožili, zapomněli, potlačili, zasunuli do úložných prostor svého nitra jako na dno zásuvky, skříně, kouta půdy… Ale ono to zůstává přítomné, je to součástí naší osobnosti.

Malý návod, jak se orientovat vnepochopitelných pocitech, třeba smutku:

1.Laskavé pozorování: „Vánoce mi nějak nesedí.“

2.Přijetí – je vpořádku, co prožívám, mám právo na jakékoliv emoce: „Nemusím mít ráda Vánoce. Má to svůj důvod.“

3.Porozumění – přecházím zmódu emoce do oblasti rozumu: „Mnoho lidí je osvátcích samo. Mnoho lidí je šťastných, protože jsou srodinou. Smutní jsou ti, kterým někdo zemřel, odešel. Asi jsem prožil/achvíli, kdy jsem něco nebo někoho ztratil/a.“ Ve chvíli, kdy jde naše úvaha správným směrem, obraz minulosti může získat tvar, barvu. (Nebo také ne, pak to chce čas.)

4.Proměnění: Ve chvíli, kdy blíže poznáváme svůj stín, přijímáme ho, sbíráme odvahu asílu ktomu, abychom znovu vzlétli, moudřejší asilnější. Konfrontace se stínem má svůj čas. Někdy nemusíme rozumět, stačí přijmout…

Dokončení příběhu

Holčička zpříběhu jednoho dne vyrostla astala se matkou. Pod stromečkem zanedlouho žasnul ajásal její syn. Jeho otec, její manžel, sisním láskyplně hrál. Jako blesk zčistého nebe se vrátila poezie Vánoc. Zůstala. Každý rok sradostí slavili atěšili se na narozeniny Ježíška. Jeho narozeniny byly ijejich narozeninami. Milovala Vánoce snad oto víc, že jí byly kdysi ukradeny. Znala jejich cenu, anavíc rozuměla těm, kteří jsou oVánocích smutní.

Vmém příběhu stín zdětství zeslábl, zmizel. Jindy může zůstat navždy jako součást naší osobnosti. Může itrochu bolet jako jizva, zranitelné místo na našem těle. Mnoho znás má jizvy na těle amnoho znás má jizvy na duši. Můžeme se tvářit, že tam nejsou, ale ten, kdo nás miluje, nás bude mít rád isnimi. My to přece víme, tušíme, potřebujeme uvěřit, že skutečná láska miluje isomezeními aslabostmi.

Malé zamyšlení

Co bolí víc? Šrám, jizva na těle, nebo jizva na duši? Když přijdu sobvazem na ruce, každý cítí soucit. Šrám na duši nikdo nevidí asoucit, podpora, pomoc je někdy zoufale daleko.

Proto si potřebujeme umět dát první pomoc imy sami. Proto potřebujeme umět včas vyslat své SOS. Proto je třeba umět mluvit oemocích aproblémech.

Také potřebujeme věřit, že někde bude příjemce našeho signálu, vrovině lidské nebo vrovině božské, nejlépe vobou rovinách zároveň.

Stín je podstatná součást našeho já. Ovlivňuje náš život, možná někdy komplikuje. Je to naše „jizva na duši“, naše já sodmítanou tváří.

Nezáleží na tom, co prožíváme, ale na našem postoji ktomu.

Zážitek potřebujeme integrovat do prožité apřijaté zkušenosti. Ne, nikdo, vážně nikdo mě nenutí milovat Vánoce. Nenutím ani já sama sebe. Respektuji ducha Vánoc, jen cítím něco jiného než ostatní. No a? Já jsem já, já amůj stín. Každý máme něco, něco zasuté tak hluboko… Něco, co bolí.

Ito jsme my. Možná právě to jsme my.

1.2 Ukrytý svět našeho podvědomí

Ze života

„Anepoletí.“

„Kecáš!“

„Fakt ne. Má tam takový pel, když se setře, tak neletí. Potom umře.“

„Kecáš!“

„Nekecám.“

„Kecáš! Tak ukaž!“

Partička dětí stojí před domem. Malá tmavovlasá holčička nedůvěřivě vrtí hlavou. Klukům to nedá. Chytili ho, chytili motýla. Setřeli pel. Přestal létat. Za chvíli to už bylo jasné, umřel.

Myslela jsem si tehdy, že dospělí umí všechno. Bylo mi tak pět let. Běžela jsem za dospělými. „Stačí natřít pel amotýl znovu bude žít,“ byla jsem přesvědčená.

Nešlo to. Dospělí to neuměli amotýl zemřel.

Na ten příběh jsem už dávno zapomněla, on ale nezapomněl na mě. Žil uvnitř mé mysli scelým hlubokým smutkem zraněného dítěte, které zavinilo smrt nevinného motýla.

Dokončení příběhu

Každý jednou vyroste. Té holčičce už bylo skoro šestnáct. Měla žluté, úžasně žluté plavky, atehdy se to stalo. Běhala po zahradě ahonilo ji několik motýlů. Vtom je uviděla zblízka, odporná, hnusná, chlupatá stvoření, útočící na ni ina její žluté plavky.

Co vidíte, když zahlédnete motýla?

Většina zvás vidí krásná barevná křídla. Já ne, já vidím jen odporné, ohavně chlupaté tělo. Bojím se motýlů, mám znich fobii.

„Proč se vlastně bojíte motýlů?“ ptají se mě ve škole, kde vysvětluji, jak funguje strach.

Chystám se jim říct po pravdě, že nevím. Vtom se mi vybaví tato chvíle, chvíle malé pětileté holčičky, kvůli které zemřel motýl. Už nikdo ho nemohl zachránit. Malé trauma, malé trápení… AZÁHADNÁ FOBIE ZMOTÝLŮ.

Já jsem já amůj strach.

Čeho se bojíš ty?

Pojmenuj svůj strach…

Podle některých modelů existují dvě základní emoce: láska astrach. Motivací kjednání bývá jedno či druhé. Silná motivace je motivace lásky. Istrach je motivací, pouze krátkodobou, je vpodstatě útěkem před něčím. Potřebujeme kráčet kněčemu. Potřebujeme vítr do plachet, potřebujeme lásku. Strach umí být silným stínem našeho jednání, brzdou aktivity.

„Láska zahání strach.“
Bible

Nejde oto, neznat strach. Pozitivní strach varuje, upozorní na riziko, ale na druhé straně strach často skutečnost zkresluje. Motýl přece není jen hnusné achlupaté tělo.

Ze života

Chodí teprve do první třídy apevně mě drží za ruku. Svěřila jsem se dětem, že mámfobii zmotýlů, anejmladší ze skupiny mě chrání před tím, který vletěl do místnosti. „On tě nekousne, nemá zuby,“ vysvětluje trpělivě. „Zachráním tě,“ tvrdí tento malý rytíř.

Vím to, apřece přítomnost motýla mě nutí zmizet, vypařit se, proměnit se vPopelku: Mlha přede mnou, mlha za mnou…

Strach není racionální. Vypíná mozek, blokuje myšlení.

Život nám neposkytuje příliš času na rozmary. Statečnost neznamená nemít strach, ale umět ho překonat. Pracuju na sobě už léta – jako Steven Spielberg, který se bojí mravenců. Moje práce na sobě zahrnuje laskavé pozorování: můj strach je součástí mě samé. Něco mi sděluje. Ne to, že tento tvor je agresor, ale že jsem jen člověk. Že jsem člověk, který má svá specifika, slabiny isvou historii.

To, kým jsme, zvelké části tvoří naše slabosti inaše emoce. To, jak nás ovlivňují, je zvelké části závislé na nás, na našem postoji knim.

Náš postoj nás oslabuje (dělá znás hlupáka kvůli strachu, třeba z…), nebo posiluje, přináší zprávu, že jsem člověk, člověk se svými slabinami, který to nikdy nevzdává ajde dál navzdory svému stínu, třeba stínu motýlích křídel. Do jisté míry si postoj můžeme vybrat. Životem potom zvolený postoj upevňujeme. Mám svůj iracionální strach, navzdory tomu nekráčím životem jako zbabělec, ale jako hrdina. Hrdina není beze strachu. Den za dnem, krok za krokem jej překonává.

Má itvůj stín svůj tvar, výraz? Můj má tvar motýlích křídel. Jaký je tvůj? Má svůj tvar, obrys, popis. Je těch stínů víc?

Nakresli svůj strach

Bez přemýšlení, korekce rozumu, jen kresli. Jen laskavě pozoruj sám/sama sebe. Dej mu nejen tvar, ale barvu. To jsi také ty, nádherný, originální jedinečný člověk! Já jsem já imůj stín.

Místo pro můj strach:

Udělejme si vsobě místo pro svůj strach. Poznejme ho, přijměme aproměňme.

Víte, že barva strachu bývá často šedá? Víte, že bývá ičerná, ale také rudá? Proč asi, ptám se? Šedá je mlha, nepopsatelná, nepochopitelná. Strach nám bere schopnost orientovat se, znát cestu, cíl. Strach má různé tvary. Pokud to je postava, bývá bez tváře, bez očí. Proč?

Pokud za sebou slyšíte kroky, bojíte se, odvážíte se ohlédnout, intuitivně hledáte tvář, oči… snad abyste se ujistili, zda se máte bát podle přísloví „oko, do srdce okno“. Postava bez očí abez tváře nám krade klid, pokoj, sílu, vybavuje vnás skutečně ty nejzranitelnější vzpomínky – jako postavy mozkomorů zknih oHarrym Potterovi. Není kzahození mít svého „Patrona“, posilu vněkom, kdo mi věří, ve vzpomínce na něco, někoho, na chvíli své vnitřní síly.

Vyrobme si takového Patrona. Ne zítra, ale hned teď. Není to jen hra pro děti. Vkaždém znás žije dítě.

Moje posilující vzpomínka:

Symbol této vzpomínky:

Někdo, kdo ve mne věří:

Statečný není ten, kdo nezná strach, ale ten, kdo ho překonává, kdo jde dál navzdory nebezpečí.

1.3Zranitelný svět „citlivek“

Tuhle podkapitolu jsem musela vložit, protože když otakzvané zvýšené citlivosti (hypersenzitivitě) hovořím na přednášce, je ticho – hluboké, chápající ticho. Proč? Protože jsme tu my, kteří máme talent prožívat, cítit, talent být jiní, talent být někdy „divní“. Jsme totiž hypersenzitivní, lidé často vnímaní jako přecitlivělí, introverti, neurotici… Uprostřed dění se náhle stáhneme do ústraní, jindy bráníme spravedlnost, plni odhodlání, emocionálně reagujeme při domnělém iskutečném bezpráví, někdy znás emoce přímo sálají ajindy odcházíme náhle zakce spotřebou něco „doprožít“ osamotě. Svět vnímáme příliš silně, někdy jako bychom nahlíželi do budoucnosti, aodruhých lidech toho víme mnoho, někdy až příliš.

Fenoménem hypersenzitivity se začala vroce 1991 zabývat americká psycholožka Elaine N. Aronová. Vydala knihu Vysoce senzitivní osoba: Jak uspět, když je na vás svět moc náročný, která se stala bestsellerem. Naše společnost zaměřená na výkon nevnímá tolik emoční rovinu. Pro mnoho odborníků je hypersenzitivita zaměnitelná za neurotismus, přecitlivělost. Přesto tito lidé mohou být pro společnost požehnáním. Aronová uvádí jejich počet: 15–20% vpopulaci, tedy je to každý pátý znás. HSP (highly sensitive person) je osobnost nadaná empatií, vnímavostí, touhou po spravedlnosti ařádu ipečlivostí. Na druhé straně, pokud se osobnost citlivého člověka dostává do stresu, tlaku, je náchylná kchybám, umí dokonce velmi účinně vystresovat své okolí nebo se zaseknout, zastavit, zdánlivě sabotovat akci nebo práci. Před pár lety jsem přečetla knihu dvou velmi schopných podnikatelek stouto charakteristikou abyl to pro mě nevšední zážitek.

Ze života

Bylo to trochu jako „bum, rána mezi oči: vždyť to jsem já“. Cituji něco ztématu HSP klientce: „Ano, to jsem já…“ září dívka. „Takže jsem vpořádku…“

•Velmi vnímaví, citliví, empatičtí.

•Velmi plaché bytosti už od dětství.

Soužití scitlivými osobnostmi

1.4Jak pracovat se stínem