Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lynda Cohen Loigman

Dohazovačka spřízněných duší

Z anglického originálu The Matchmaker’s Gift

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press

v New Yorku v roce 2022,

přeložil Zdík Dušek.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2023

jako svou 8645. publikaci.

Redakce Kateřina Romanová

Korektura Lenka Babůrková

Odpovědná redaktorka Karolína Stránská

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Obálka Anna Ali

Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2023

GRADA Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz, www.metafora.cz

The Matchmaker’s Gift © 2022 by Lynda Cohen Loigman

Published by St. Martin’s Press, an imprint

of St. Martin’s Publishing Group, in New York, USA

Published in agreement with Marly Rusoff & Associates, Inc.

of Bronxville, New York, USA

Translation © Zdík Dušek, 2023

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023

Cover Design © Anna Ali, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-775-7 (ePub)

ISBN 978-80-7625-774-0 (pdf)

ISBN 978-80-7625-189-2 (print)

Pro Ellie a Adelle

Vždycky jsem byla žena, která zařizovala všechno možné

Jako večírek s obědem, partie pokeru a lásku

„PŘILOŽÍM RUKU K DÍLU!“

Hello, Dolly!

TEXT: JERRY HERMAN

1

SARA

1910

Dohazovačka pro tento zvláštní nový svět

První pár Sara seznámila, když jí bylo deset.

Týden cestovala z Călăraşi do Libavy, s rodiči, sestrou Hindel a třemi neukázněnými bratry, aby se nalodili na obří parník do New Yorku. Pobřeží se za nimi rozplynulo v mlze a osmnáctiletá Hindel kvílela jako dítě trpící kolikou. Oplakávala vesnici, kterou už nikdy neuvidí, a pohledného mladíka, kterého v ní nechala. Matka, která neměla se slzami trpělivost, ukázala na hladinu, jež je obklopovala ze všech stran. „V oceánu je už tak vody dost,“ řekla. „Jestli nepřestaneš brečet, utopíš ryby.“

Vyšly na palubu z kajuty třetí třídy, která připomínala stísněnou celu páchnoucí zvratky a solí. Sara si říkala, že mořský vzduch třeba zvedne Hindel náladu, ale modrozelené nebe neposkytovalo žádnou útěchu. Když Hindel promáčela matčiny kapesníky, začala používat záhyby vlastní sukně. Víčka měla zarudlá, opuchlá a otlačená, ale i přes zjevný zármutek byla jasně vidět její krása. Hindelina pleť byla právě tak jemná jako pěna na vlnách. Copy, které jí splývaly na záda, byly jako medové hedvábí.

„Najdi otce a přines mi jeho kapesník,“ pošeptala matka Saře. „Rychle, než si tvoje sestra zničí šaty.“

Sara ochotně poslechla, aby aspoň na chvíli unikla tomu kvílení. Otce nikde neviděla, ale nebála se procházet mezi cizími lidmi. Minula hlouček mladíků, z nichž nejmíň polovina se skláněla nad dřevěnou bednou, se smíchem o ni pleskala kartami a házela na ni mince. Nejvyšší z nich na Saru zamrkal, ale její pozornost zaujal menší muž za ním.

Stál stranou od zbytku skupiny a mlčky se díval na zvlněné moře. Měl nazrzlý, úhledně zastřižený plnovous a vlněný oblek, obnošený, ale čistý. Sara pozorovala, jak si sejmul z obličeje brýle s drátěnými obroučkami, vytáhl z kapsy kapesník a začal čistit kulatá sklíčka.

Počínal si jemně, pečlivě a pomalu, držel brýle, jako kdyby se obával, že jim může ublížit. Jako kdyby to byla křídla nějakého zraněného ptáka, a ne dvě čirá a tvrdá skla.

Sara k němu vmžiku přistoupila, ukázala na kapesník v jeho ruce a požádala ho o pomoc. „Prosím,“ oslovila ho mile, „směla bych si ho půjčit pro mou sestru? Stojí támhle u zábradlí – ta dívka s copy.“

Muž si nasadil brýle a zamžoural. „U zábradlí, říkáš? Tak daleko nevidím. Nemám tak ostrý zrak, jak bych měl mít. Ale velice rád ti pomůžu.“ Saře se cosi pohnulo v hrudi. Věděla, že když se většina mužů podívá na její sestru, všímají si jen její dokonalé pleti a křivek pod šaty. V jejich vesnici každý muž nad patnáct let při každé příležitosti přiskakoval Hindel na pomoc. Nosili za ni od řeky vědra s vodou, sbírali jablka, která jí spadla z vozíku. Sara viděla jejich vlčí úsměvy, lačné pohledy i slídivé ruce. Tento drobný, slabozraký cizinec však jednal pouze ze zdvořilosti.

Když ho odváděla k zábradlí, zpoza mraku nad jejich hlavami vyhlédlo slunce. Sara zamžikala a pak ještě jednou. Zdálo se jí to, nebo prostor mezi její starší sestrou a tím krátkozrakým mužem překlenul jediný paprsek zlatého světla? „Jmenuju se Aaron,“ představil se cizinec, zatímco pospíchal za Sarou.

O tři měsíce později si v New Yorku, v synagoze s jedinou místností na Rivington Street, Hindel Aarona vzala. Na malé oslavě, která proběhla na střeše budovy, visela z dřevěných tyčí elektrická světla a hosté si brali koláče z připravených táců. Sařina matka vyprávěla každému, kdo byl ochotný poslouchat, že mladý pár seznámila nevěstina mladší sestra. „Věřili byste tomu?“ ptala se hostů. „Poslala jsem ji pro kapesník, a ona se vrátila s ženichem.“ Někteří hosté nevěřícně vrtěli hlavami, ale většina se usmívala a blahopřála. Máte šikovnou děvenku, říkali. Pravé požehnání pro vaši rodinu.

Když hosté snědli všechny koláče a vypili všechnu kořalku, přistoupil k Saře rabín – podsaditý muž se širokým kožešinovým kloboukem – a tiše jí požehnal. „Pověz mi o té lodi,“ vyzval ji rabín Sheinkopf. „Desítky mužů nosí kapesníky. Proč sis vybrala zrovna Aarona? Proč jsi požádala o pomoc jeho?“

Sara si dávala s odpovědí načas. Vybírala slova jako ovoce na trhu, nad každým se zamýšlela, než ho pronesla. „Byl jiný než ostatní muži. Ti hráli karty a sázeli, ale on stál stranou. Čistil si brýle.“

„Aha,“ řekl rabín. „Takže z nich byl nejrozvážnější a nejučenější?“

Sara zavrtěla hlavou. „To ani ne. Nebyl rozvážný, jen chudý. A v těch brýlích nevypadal jako učenec. Otíral z nich prach a mžoural. Když jsem mu ukázala Hindel, ani ji pořádně neviděl…“

„Takže jsi vybrala někoho, kdo by se o tvou sestru nezajímal pouze kvůli jejímu fyzickému vzhledu?“

Sara zaváhala. „Částečně,“ připustila. Chápala, že ačkoliv rabín hledá odpovědi, neví toho dost, aby jí položil správnou otázku. Uvědomovala si, že nejdůležitější na jejich setkání nebylo to, co ji přivedlo k Aaronovi, ale to, co viděla vzápětí. Nechtěla rabínovi lhát, ale nenapadalo ji, jak by mu to měla vysvětlit. Nakonec se zvedla na špičky a zašeptala mu ten příběh do ucha.

Když popsala paprsek světla, který mezi nimi viděla, rabína to podle všeho nepřekvapilo. Naopak se mu zajiskřilo v očích. „To je tvoje poslání,“ řekl Saře. „Ještě jsi mladá, ale ono počká.“

„Nerozumím,“ odpověděla. „Co tím myslíte?“

„Světlo, které jsi viděla mezi svou sestrou a jejím manželem, nebyl odraz sluneční záře. Máš dar vidět světlo, které zazáří, když se setkají dvě spřízněné duše.“

Ať už to bylo rabínovými slovy, douškem brandy, který jí dal otec, nebo mihotáním těch podivných elektrických žárovek, Saru najednou rozbolela hlava. Rabínův hlas připomínal pozdně letní déšť – byl jemný, ale vytrvalý a neodbytný. Jeho následná slova se jí vryla do mysli a zůstala s ní po celý zbytek života.

„Saro Glikmanová, jsi dohazovačka sňatků. Šadchnte pro tento zvláštní nový svět.“

2

ABBY

1994

Tu noc, kdy babička Sara zemřela, se o ní Abby zdálo. Ve snu ji viděla do těch nejostřejších a nejmenších podrobností. Sara vypadala stejně jako v reálném životě – mírně buclatá žena, sto padesát centimetrů vysoká, v pohodlných botách, černých volných kalhotách a pletené vestě. Obličej měla vrásčitý, ale jemný, vlasy čerstvě nabarvené odstínem „Šampaňská blond“. Když se Abby ráno vzbudila, v hlavě jí zněl babiččin hlas. Snad by tě neubylo, kdybys mi ve svém snu dopřála lepší šaty. Nebo kdybych byla aspoň o trochu vyšší a štíhlejší.

Babička Sara zemřela pokojně ve spánku, s úsměvem na rtech, se štosem novin na nočním stolku a prázdným táckem od koláčů na podlaze. Poslední den života si vyšla na pětikilometrovou procházku po svém sousedství na Upper West Side. Večer se při telefonickém rozhovoru s Abby zmínila o plánované návštěvě sousedky. „Zítra v deset přijde paní Levitzová. Slíbila jsem, že udělám skořicovou babku, ale po ránu nemám ráda shon, takže jsem upekla dvě už dneska odpoledne. Jednu jsem ti dala do mrazáku – vezmeš si ji v neděli, až přijdeš.“

Abby si na babku nevzpomněla až do příštího rána, kdy jí do práce zavolala matka, aby jí pověděla tu zprávu. Sara neotvírala na klepání paní Levitzové, a ta tedy požádala vrátného o klíč. Sařina předsíň byla temná a tichá. Nevoněla tu káva, neprobíhala žádná činnost, neozýval se žádný hluk. Zavolali sanitku, ale už bylo pozdě.

Abby zavřela dveře kanceláře a cítila, jak se jí po tvářích koulejí slzy. Nemohla uvěřit, že babička zemřela. Před čtrnácti lety opustila Floridu, kde žila na penzi, a přijela Abbyině matce pomáhat s výchovou dvou dcer. V zimě, když New York zešedl a zasypal ho sníh, se Abby babičky ptala, jestli se jí někdy nestýská po pláži. I za nejchladnějších, nejmrazivějších dnů se babička Sara vždycky usmála a zavrtěla hlavou. „Ty a tvoje sestra jste moje sluníčka,“ řekla. „Kdo by se v mém věku snažil nacpat do plavek?“

Abby se zadívala na jedinou fotografii, kterou měla na stole – byla na ní se svou sestrou a babičkou. Snímek vznikl na oslavě Sařiných devadesátin a všechny tři na něm zvedají sklenky se šampaňským. Abby měla rozpuštěné vlasy, dlouhé, tmavé a vlnité, zatímco Hannah si sepnula světlejší vlasy sponkami ve tvaru květin. Babička byla uprostřed, mezi oběma vnučkami, a zářivě se usmívala do fotoaparátu.

Abby si přitiskla rámeček se snímkem k srdci a představila si babiččin hlas – neurčitě starosvětský přízvuk, který bylo slyšet hlavně v samohláskách, dávno zapomenuté melodie, které si tiše pobrukovala. Vybavila si, kdy se viděly naposledy: před dvěma dny na každotýdenním nedělním obědě. Zprávy byly plné rozvodu Nicholsových a babička na něj samozřejmě přivedla řeč. Abby pracovala jako rozvodová právnička a Saru její zaměstnání fascinovalo – pravidelně se jí vyptávala na různé podrobnosti z práce.

„Dneska jsem četla článek o té herečce a o tom milionáři. Zastupuje ji tvoje firma, viď?“ Babičce Saře se jiskřilo v očích jako rošťáckému dítěti.

„Babi, víš přece, že nemůžu mluvit o svých případech. Je to důvěrné, vzpomínáš?“

Sara zvedla ruku. „Nemusíš říkat ani slovo. Mám dvě dobré oči a dvě dobré uši. Sleduju zprávy. Čtu noviny. Už vím všechno, co potřebuju vědět. Pro ty dva to nekončí, ani zdaleka.“

Abby zasténala a zakryla si obličej rukama. „Právě jsi řekla, že jsi o nich četla články! Jak si můžeš myslet, že není po všem?“

„Nevěřím ničemu z toho, co čtu. Ty si snad myslíš, že to, co tisknou, je pravda?“

„Babi, už jsem říkala, že se o tom nemůžu bavit. Vím jenom, že pracuju dvanáct hodin denně pro lidi, kteří spolu nechtějí být ani v jedné místnosti.“

Sara se zvedla z pohovky, dolila Abby kávu a znovu se posadila na žinylkové polštáře. „Drahoušku, nesmíš tolik pracovat. Ten rozruch brzy vyvane. Ti dva spolu zůstanou a basta.“

„Ale babi, Michelle Nicholsová byla u nás ve firmě jenom minulý týden třikrát!“

Sara pokrčila rameny a napila se kávy. „Vidím, co vidím, a vím, co vím. Žádný rozvod neproběhne. Klidně to řekni své šéfové.“

„Mám jí říct, že to je babiččin odborný názor?“ Abby slyšela řadu příběhů z dob, kdy babička působila jako dohazovačka sňatků – nejdřív jako mladá dívka na Lower East Side a později jako mladá matka po válce. Už přes čtyřicet let nic takového nedělala, ale pořád s oblibou o záležitostech srdce poučovala ostatní. Občas to mezi nimi vedlo k rozepřím, zvlášť když se Sara snažila své svobodné vnučce radit. Vlastně to byla jediná věc, kvůli které se kdy dohadovaly.

„Klidně se směj, jestli chceš, ale ano, takový je můj názor. Jsem stará, ale pořád mám dobré instinkty.“

Když Abby neodpověděla, babička pokračovala. „Tak například poznám, když moje vnučka není šťastná.“

„Nech toho, babi. Jsem spokojená. Už jsem ti říkala, že je všechno v pořádku. Líbí se mi můj byt, mám prima přátele a opravdu velké štěstí, že jsem sehnala takové místo.“

„Štěstí máš, když vyhraješ v loterii. Ne když dřeš osmdesát hodin týdně.“

Abby vzdychla. „Prosím tě, nezačínej zase o mé pracovní době…“

„Takovou práci nemůžeš dělat donekonečna. Každý den tě čeká nový kopanec do kishke…“

„Nikdo mě nekope do kishke, babi. Ano, pracuju hodně tvrdě. Ano, pokaždé to není zrovna… povznášející práce. Ale je pro mě důležitá.“

„Kdo říká, že není? Jsem všemi deseti pro rozvody – taková možnost je nutná. Nejen pro lidi, jako jsou tvoji rodiče, ale i pro další. Pro ty, kteří jsou ještě míň šťastní…“ Na chvíli se odmlčela. „Ti, co jsem dala dohromady já, se samozřejmě nikdy rozvádět nemuseli.“

„To neznamená, že všichni byli šťastní. Časy se změnily.“

Babička vzala Abby za ruku, jemně ji stiskla a přiložila si ji k tváři. „Poslouchej mě, drahoušku. Některé věci se nikdy nezmění. Copak si nepamatuješ příběhy, které jsem ti vyprávěla? Měla jsem tě přimět, abys lépe poslouchala.“ Sara se naklonila k Abby a povzdychla si. „Jednoho dne, má úžasná skeptičko, tady nebudu a všechny moje příběhy budou patřit tobě. A až se to stane, snaž se nezapomenout na to, co jsem tě naučila. Kdo ví? Třeba sama najdeš několika lidem lásku.“

Láska. „Babi, víš, co si o tom myslím. Po všem, čím si prošla mamka, prostě v manželství nevěřím.“

„Já vím, já vím. Ale poslouchej mě, drahoušku. Mezi tvými rodiči nikdy láska nebyla. Vůbec se neměli brát.“

Abbyini rodiče oznámili svým dcerám rozvod nad zmrzlinovými poháry na Central Park South. Rumpelmayerova kavárna v koutku hotelu St. Moritz byla vyhlášená zmrzlinami, vynikajícím sladkým pečivem a promyšlenou výzdobou. Abbyina mladší sestra z ní byla nadšená – líbili se jí plyšoví medvídci na stolech i světle růžové stěny. Jít sem byl otcův nápad, ale Abby jeho lest neoklamala. Ve dvanácti letech byla velice všímavá. Viděla matčiny uplakané líce. Slyšela pozdně večerní hádky, které se ozývaly z ložnice rodičů. A nejhorší bylo, že cítila neznámý parfém – hutnou kombinaci pižma a okvětních plátků růží –, který ulpíval na klopách otcova kabátu a který nedokázala vymazat nebo přebít žádná z vůní, jež se vznášely v kavárně – kakaová ani máslová, vanilková ani skořicová.

Abby nemohla odmítnout rodinnou vycházku, ale otec ji zase nemohl přinutit, aby si ji užívala. Bez úsměvu se dívala, jak zmrzlinový pohár, který pro ni objednal, taje a roztéká se. Nepoddajná kůže bot jí svírala prsty a dřela ji na zadní straně pat. Sponky, jež jí přidržovaly tmavé, neposlušné lokny vlasů, ji tahaly za kůži na hlavě jako miniaturní zuby. Proč se museli tak nastrojit? Proč předstírají, že mají co slavit? Na dnešním dnu bylo všechno špatně.

Abby si byla jistá, že matka cítí totéž. Drobná a bledá Beverly si nechala přinést hrnek černé kávy – vhodný nápoj pro tuto pochmurnou příležitost. Abbyin otec si objednal přehnaně velkou zmrzlinovou limonádu se šlehačkou a s třešní úplně nahoře. Na tom, jak ji polykal, bylo něco odporného. Za normálních okolností si dezert nedával, ale dnes, jak tvrdil, šlo o „zvláštní příležitost“.

„Děvčata,“ oslovila je matka a nevšímala si manželova srkání. „Váš otec a já s vámi chceme něco probrat.“

„Moment, Bev.“ Otec vysál zbytek limonády růžovo-bíle pruhovaným brčkem a vytáhl z kapsy saka dvě sametové krabičky. „Nejdřív jim chci dát tyhle dárky.“ Hannah nadšeně vypískla, když uviděla stříbrný medailónek ve tvaru srdce, ale Abby se jen zamračila a nechala krabičku ležet na stole.

„Phile,“ procedila matka přes sevřené zuby. „O tomhle jsme přece mluvili. Dohodli jsme se, že dnes nejsou dárky vhodné.“

Otec se uculil a zvedl ruce k ramenům, dlaněmi dopředu, jako kdyby se vzdával. „Dostala jsi mě,“ řekl. „Asi jsem porušil pravidla.“

„Nedělej ze mě tu špatnou,“ zašeptala Abbyina matka. „Tohle jsi chtěl ty.“

Abby se podívala na otce, jestli z jeho obličeje vyčte nějaké odpovědi. Věděla, že ho řada lidí považuje za pohledného – že všechny jeho rysy (výška, ostře řezaná brada, tmavé vlasy) se skládají v atraktivního dvaačtyřicetiletého muže. V poslední době si však všimla i nenápadných, ošklivých znaků: výsměšně povytažených obočí, rtů zkřivených úšklebkem. Začal vypadat jako jiný člověk.

Hannah byla ještě příliš malá, než aby si toho všimla, ale Abby dávala pozor za obě. Zaznamenala i změny v otcově chování a náhlé zvraty nálad, jako když loď něco nečekaně vychýlí z kurzu. Počítala večery, kdy přišel z práce pozdě, dokud jich nebylo tolik, že další počítání ztratilo smysl.

„Chceš se rozvést, viď?“ řekla nahlas. Když otec neodpověděl, zopakovala otázku.

„Pst,“ zasykl. „Mluv tišeji.“ Přistrčil k ní sametovou krabičku. „Nechceš otevřít dárek, který jsem ti koupil?“ Jeho zářivý úsměv vypadal uměle, hodil se spíš pro televizního moderátora než pro otce.

„No dobře,“ přiznal nakonec, když Abby mlčela. „Ano, požádal jsem vaši matku o rozvod.“ Abby vzala sestru za ruku a pod stolem ji stiskla. Otec mezitím pokračoval. „Někdy se manželé rozejdou, ale to neznamená, že je to něčí vina. Pořád budu váš otec. Pořád budeme rodina.“

„Odstěhuješ se?“

„Pořídím si vlastní byt,“ vysvětlil. „Vy dvě budete během týdne u mamky a každý druhý víkend půjdete ke mně.“

Abby se rozhodla, že nebude nic namítat – přinejmenším prozatím. Hannah zkřivila obličej, do modrých očí jí vhrkly slzy a Abby ji nechtěla rozrušovat ještě víc. Hannah byla hrozně nerada středem pozornosti. Nikdy by nechtěla, aby ji cizí lidé, kterých tu byla plná místnost, viděli plakat. Abby věděla, že to byl taky důvod, proč šli do kavárny. Otec byl příliš velký zbabělec, než aby dcerám sdělil špatnou zprávu v soukromí.

Před kavárnou Hannah zakňourala. „Bolí mě břicho,“ řekla a vzápětí vyzvrátila obsah žaludku na betonový chodník pokrytý důlky. Kolemjdoucí je obcházeli, aby se vyhnuli nepořádku. Matka vytáhla z kabelky čistý kapesník, otřela Hannah pusu a přitáhla ji k sobě. „To je dobré, zlatíčko,“ zašeptala. „Půjdeme domů.“ Otec mávl na taxi, ale jakmile si jeho manželka a dcery nastoupily, oznámil jim, že přijde domů pěšky. „Potřebuju trochu čerstvého vzduchu,“ řekl a pokrčil rameny.

Abby si pomyslela, že ten by potřebovali všichni. Jenže děvčata a jejich matka byly uvězněné na zadním sedadle páchnoucího taxi, zatímco otec se procházel pod svěžím newyorským nebem. Cesta mu měla trvat nanejvýš hodinu, ale vrátil se až večer. Když vešel do Abbyina pokoje, aby jí popřál dobrou noc, předstírala spánek. Sklonil se k ní a políbil ji na čelo – páchl vodkou, cigaretami a tím divným parfémem, na který nedokázala zapomenout.

Následující měsíce byly plné nepříjemných překvapení: soudní posel číhající před jejich domem; večeře na Den díkůvzdání bez otce, který na poslední chvíli z neznámého důvodu zrušil účast; nedělní snídaně s ním v oblíbeném bufetu, přerušená tím pižmovým pachem, který Abby zasáhl jako úder do břicha. „Děvčata,“ řekl její otec a vzal vysokou, plavovlasou ženu za ruku, „tohle je Tanja.“

Týden před vánočními prázdninami si je matka posadila proti sobě. Oči měla zarudlé od nevyspání a kousala se do spodního rtu. „Musíme udělat nějaké změny,“ řekla.

„Jaké změny?“ zeptala se Hannah rozechvělým hlasem, až z toho Abby zabolelo u srdce. Copak nestačilo, že je otec opustil? Kolik dalších změn je ještě čeká?

Beverly se ve svetru s vysokým límcem nahrbila, jako kdyby se snažila vyhnout nepříjemné pravdě. „Potrvá nějaký čas, než se všechno usadí, ale budu se muset vrátit do práce. Zítra mám schůzku s bývalým šéfem v cestovce.“

Abby vždycky bavilo poslouchat, když matka vzpomínala na svou práci: na dovolené, které rezervovala pro klienty, na rodinné výlety, exotické líbánky. Jednoho dne, říkávala matka, s vámi podnikneme dobrodružnou výpravu. Poletíme první třídou a ubytujeme se v pětihvězdičkovém hotelu. Budou nám servírovat šampaňské, pokládat nám na polštáře mátové bonbony a postele budou tak měkké, že z nich vůbec nebudeme chtít vstát. Abby věděla, že se matce před narozením dětí práce v cestovní kanceláři líbila. Když o těch dobách vyprávěla, zrůžověla ve tvářích a v hlase jí znělo nadšení. Teď však nevypadala nadšeně – byla bledší než obvykle, apatická a unavená. Jedinou dobrou zprávou bylo, že brzy dorazí babička. Babička Sara se ještě před Abbyiným narozením přestěhovala na Floridu, nicméně teď se na nějaký čas vrátí do New Yorku.

Následující den, když je otec vyzvedl na víkend, byly Abby i Hannah nemluvnější než obvykle. Neviděly ho dva týdny, a ačkoliv slíbil, že bude každý večer volat, v poslední době volal už jen jednou za tři dny.

„Vypadá to, že vy dvě ani nemáte radost, že mě vidíte,“ postěžoval si. Když je odváděl chodbou k výtahu, Abby si uvědomila, že otec vypadá jinak. Měl na sobě manšestrové sportovní sako, měkký kostkovaný šátek a boty, které na něm ještě neviděla. Vlasy, jež si obvykle nechával každé tři týdny stříhat, měl nad čelem i kolem uší o poznání delší. „Máš dlouhé vlasy,“ poznamenala Abby a zaklonila hlavu, aby si ho prohlédla.

„Jo, to víš, takhle se to dneska nosí.“

„A ještě nikdy jsem tě neviděla se šátkem.“

„Odkdy tě tolik zajímá, jak vypadám?“ vyštěkl a palcem prudce stiskl tlačítko ve výtahu. „Tanja mi pomohla vybrat nějaké nové oblečení, jasné?“

„Jistě,“ odpověděla Abby. „Máš pěkné boty.“ Nechtěla otce kritizovat, ale vybavila si úterní odpoledne, kdy Hannah zjistila, že ji tlačí baletní střevíčky, a matka vypadala, že se rozpláče. Nevysvětlila proč, ale Abby znala důvod: matce dělala starosti cena, kterou bude muset zaplatit za nové.

Jakmile byli venku, Abbyin otec změnil téma. „Mám pro vás překvapení,“ řekl. Odvedl je kolem hranatého cihlového domu, kde si pronajímal byt, a sebevědomě zamířil k Central Park West. Brzy už s nimi proplul elegantní mramorovou vstupní halou impozantní předválečné budovy. Za recepcí obloženou mahagonem seděl uniformovaný vrátný, který na pozdrav zvedl ruku ke klobouku. „Dobré ráno, pane Silvermane,“ řekl a Abby uvažovala, jak asi zná otcovo jméno.

V osmém patře otec otevřel dveře označené 8D a rozsvítil. Většina oken sice mířila do vedlejší ulice, ale jedno nabízelo výhled na hlavní třídu a Central Park. Abby a Hannah přitiskly čela ke sklu a zadívaly se na koruny stromů třicet metrů pod sebou. „Páni,“ zašeptala Hannah. „To je krása.“ Abby se odvrátila od okna, aby prozkoumala zbytek pokoje. Lesklou dřevěnou podlahu pokrýval obrovský bílý koberec a na stěnách visela desítka zrcadel se zlatými rámy. Uprostřed prostoru proti sobě stály dvě stejné pohovky potažené hladkou kůží v barvě koňaku, oddělené stolkem, který byl celý ze skla.

„Chcete vidět zbytek?“ zeptal se jich otec a odvedl je síní s kobercem, kolem mramorové koupelny a hlavní ložnice. Na konci chodby byl menší pokoj pro děvčata, od podlahy po strop vyzdobený nesladěnými květinovými vzory: potahy na postelích a závěsy byly fialové a broskvové, koberec zelený jako mořská pěna a křeslo bylo z plexiskla. „Není to báječné?“ naléhal otec. „Tanja mi ho pomohla zařídit.“

Abby měla sto chutí odpovědět, že jí z toho pokoje bolí hlava. Chtěla říct, že všechno je přehnané – květinové potahy i otcovy vlasy. Ale on se na ně široce usmíval a její sestra se hihňala, a tak se rozhodla mlčet.

V neděli ráno nad slaným pečivem a smetanovým sýrem v kuchyni otec dcerám pověděl o svém povýšení. Vydělával teď víc peněz – mnohem víc, jak říkal, což mu taky umožnilo koupit tenhle nový byt.

Abby s upřímnou úlevou vydechla. „Aspoň si teď mamka nebude muset dělat tolik starostí.“

Otec přestal žvýkat. „Moje nové zaměstnání s tvou matkou nijak nesouvisí.“

Abby nechápala, proč to říká tak zlostně. Matka potřebovala peníze a on jich měl zjevně dost.

„Nerozumím,“ řekla nahlas. „Tvrdil jsi, že jsme pořád rodina.“

„Je mou povinností se postarat o tebe i Hannah a platit za to, co nutně potřebujete. Částku, kterou bude vaše matka dostávat, určí soudce podle mého platu z doby, kdy jsme ještě byli manželé. Nové místo jsem dostal až potom. Už chápeš?“

Ale Abby to pořád nechápala. Připadalo jí nefér, že se otec bude probouzet s výhledem na Central Park, zatímco matka v noci nespí a počítá, jak by mohla koupit nové baletní střevíčky. Najednou nechtěla sedět u stolu v té třpytivé nové kuchyni, která jí vůbec nepřipadala jako domov.

Odstrčila se, stůl se zakymácel a otcův šálek s kávou spadl na zem. Otec vyskočil a hmátl po utěrce, aby horká tekutina neposkvrnila zbrusu novou podlahu. Viděl jenom nepořádek, který způsobila Abby, ale nikdy se nepřizná k tomu, za který mohl sám. Abby cítila, jak vzteky rudne.

„Rozvod ještě přece oficiálně neproběhl. Nejste tedy pořád manželé?“

„Tak to nefunguje,“ odpověděl otec přezíravě, jako kdyby se jí to netýkalo, jako kdyby jeho volby a rozhodnutí neměly žádný dopad na její život. Řekl to, jako kdyby si nezasloužila vysvětlení, jako kdyby byla příliš mladá a hloupá, než aby to pochopila.

„Tak jak to funguje? Chci to vědět.“ Založila si ruce na prsou.

Otec se narovnal a zamračil se na místa, kde káva zalila spáry mezi dlaždicemi. Když promluvil, jeho hlas zněl kousavě a tvrdě. Slova, která pronesl, se jí vryla do paměti a zůstala tam po celý zbytek jejího života.

„Sakra, Abby, dej mi pokoj! Chceš odpovědi? Tak se staň rozvodovou právničkou, panebože!“

Abby ještě plakala, když k ní do kanceláře bez zaklepání vešla její nadřízená.

„Co se stalo, Abby? Panebože, co se děje?“ Diane Berensonová povytáhla dokonale nalíčené obočí. Když Abby okamžitě neodpověděla, Diane si uhladila sukni elegantního kostýmku a posadila se do křesla proti stolu.

Abby si přála, aby to nemusela říkat nahlas. Jak mohla smrt dostihnout někoho tak čilého? I ve čtyřiadevadesáti letech byla Sara pořád zcela soběstačná. Nakupovala si, vyřizovala pochůzky, vařila. „Právě volala mamka. Moje babička… v noci zemřela.“

„Ach, Abby, to je mi moc líto.“ Diane si sepjala ruce v klíně. „Povězte mi, jak vám můžu pomoct?“

Abby ten tón znala – Diane tak mluvila s těmi nejrozrušenějšími klienty. Rozvody bývají emocionální a Diane byla mistr ve zvládání emocí. Na každém stole, stolku i skříňce v kancelářích firmy Berensonová & Gold musely ležet papírové kapesníčky. Když její klienti plakali, křičeli a nadávali, Diane trpělivě čekala, dokud se nevyčerpají. Povězte mi, jak vám můžu pomoct, řekla jim pak.

Otázka vytrhla Abby ze strnulosti. Nechtěla, aby se s ní jednalo jako s jednou z Dianiných hysterických klientek. „Děkuju, ale budu v pořádku. Opravdu.“

„Kdy bude pohřeb?“

„To ještě není rozhodnuté, ale nejspíš pozítří.“

„Čili ve čtvrtek? Měla byste jít domů a být s rodinou. Matka jistě ocení vaši pomoc – v takových chvílích je vždycky potřeba zařídit plno věcí.“

„Brzy půjdu, ale ještě chci dodělat podklady k případu Nicholsových.“

Diane stiskla rty a zamračila se. „To je vlastně důvod, proč jsem za vámi přišla. Právě jsem telefonovala s Michelle Nicholsovou a jejím manažerem. Můžete na tom přestat pracovat.“

„Jak to?“

„Ukázalo se, že ve skutečnosti se s manželem nerozchází. Její tiskový mluvčí podstrkoval tisku falešné zprávy o problémech v manželství a aférce s jiným hercem, aby zvýšil zájem o příští film. Přesvědčil ji, aby si domluvila schůzku s námi, a když ji paparazzi neodchytili, zařídil další dvě schůzky, jenom aby zajistil, že pořídí fotky, jak vchází do naší budovy a zase z ní vychází. Ten parchant ji přemluvil, aby to celé nahrála.“

Abby se zrychlil tep. Že by babička měla pravdu? Mezi těmi dvěma není konec, ani zdaleka. „To snad není pravda. Neuvěřitelné. Víte to jistě?“

„Naprosto. Časopis People zveřejní příští týden velký článek o tom, jak se usmířila s manželem. Michelle se omluvila za to, že plýtvala naším časem.“

„Co jste jí odpověděla?“

Dianin obličej připomínal masku hrané naivity. „Víte přece, jak shovívavá umím být, Abby. Přijala jsem její omluvu tak vlídně, jak to jen šlo.“

Abby se poprvé během dnešního rána usmála. „Nechte mě hádat,“ řekla. „Jakmile jste domluvila s Michelle, oznámila jste jejímu manažerovi, že očekáváte plnou úhradu výdajů.“

„Skoro, ale ne úplně. Řekla jsem tomu hollywoodskému mizerovi, že mu Berensonová a Gold naúčtují dvojnásobek. Upozornila jsem ho, že pokud nám okamžitě nezaplatí, osobně zavolám do People.“

Abby si odkašlala. „To mi připadá fér.“

„Já jsem vždycky fér. Ale nesnesu, když mě někdo zneužívá.“ Diane vstala z křesla, zapnula si sako a zastrčila uvolněný pramen vlasů za ucho. „Ale dost o tom. Podstatné je, že máte nečekané volno – volno, které byste měla trávit s rodinou.“

„Děkuju, Diane,“ řekla Abby. Zaváhala – uvažovala, jestli má své nadřízené povědět o rozhovoru s babičkou. „Víte,“ začala, „když jsem babičku viděla naposledy, řekla mi, že ve zprávách sleduje rozvod Nicholsových…“

„Je dobře, že se i ve svém věku zajímala o dění kolem sebe. I když tohle samozřejmě sledovala polovina země.“

„To je pravda. Ale babičku tu obzvlášť zaujalo. Bývala tak trochu… odbornice na sňatky. Před desítkami let je zprostředkovávala.“

„Ona byla dohazovačka? Vážně? Jako v Šumaři na střeše?“

Abby nepovažovala za vhodné upozorňovat na to, jak moc babička tohle srovnání nesnášela a jak se zamračila pokaždé, když ji někdo přirovnal k dohazovačce Jente. „To zrovna ne. Každopádně o tom rozvodu začala mluvit, protože byla přesvědčená, že Michelle s manželem zůstane. Odpověděla jsem jí, že se plete, ale trvala na svém.“

Jakmile to Abby dořekla, zalitovala, že si ten příběh nenechala pro sebe. Babička teď v jejím podání vypadala jako nějaká praštěná vědma. Dianin úsměv byl zdvořilý, ale soucitný. „Podle mě je báječné, že vkládáte tolik víry v babiččiny… instinkty. I že se tak zajímala o vaši práci. Určitě na vás byla moc hrdá.“

Paráda. Teď si Diane myslí, že jsem blázen. „Ano, děkuju. Ale samozřejmě vím, že to, co říkala, byla jenom náhoda.“

„Samozřejmě.“

Později, cestou k matčinu bytu, si Abby vybavila přesná babiččina slova. Vidím, co vidím, a vím, co vím. Přála si, aby mohla vidět, co viděla babička, přála si, aby mohla vědět, co věděla – o životě, o lidech, a dokonce i o lásce. Kéž by ji bývalo napadlo klást ty správné otázky, kéž by ji bývalo napadlo zapisovat si odpovědi. Teď po babiččině smrti Abby myslela na všechny promarněné příležitosti. Připadala si chudší, mdlejší a prázdnější než kdy dřív. Měla jen vybledlé vzpomínky a pár starých historek, které si sotva pamatovala.

A to bude muset stačit.

Dopoledne v den pohřbu bylo chladné, ale bezmračné a obloha zářivě, ale lhostejně modrá. Hřbitov v Queensu se táhl na míle daleko. Kam až Abby dohlédla, všude stály řady náhrobních kamenů. Když tu byla naposledy, doprovázela babičku při návštěvě hrobu dědečka Gabea. Abbyin děda zemřel jako šedesátiletý v roce 1954 na srdeční selhání. Abby se s ním nikdy nesetkala, ale slyšela o něm vyprávět. Věděla, že si uměl vychutnat dobrý doutník a že manželce přezdíval „královna krásy“. Babička vodila Abby na hřbitov jednou ročně, aby si připomněla minulost a položila na Gabeův náhrobek kamínky. Podle židovského zvyku byly květiny vyhrazeny pro radostné příležitosti – nikdy pro pohřby. Při návštěvě hrobu milované osoby bylo zvykem přinést malé oblázky.

Babička Sara u hrobu vždycky mluvila k mrtvému manželovi, jako kdyby ji mohl slyšet. Jako kdyby byl naživu. Je tady Abby, Gabe. Není skvělá? Podívej, jak tvoje nejstarší vnučka vyrostla! S oblibou ho seznamovala s podstatnými klípky – kdo se narodil a kdo zemřel, co dělají děti a vnoučata jejich starých přátel. Věřil bys, že vnuk Morrise Shapira je chirurg? Kluk, co nedokázal slízat zmrzlinu, aby mu neupadl kornout na chodník, teď operuje mozky!

Abby měla za úkol nést pití a občerstvení spolu se skládacími plážovými křesílky, která měla její babička připravená ve skříni speciálně pro tyto zvláštní výpravy. Návštěvy hřbitova se nedaly uspěchat a Abby se během let naučila, že se o to nemá ani pokoušet. Sara střídavě mluvila s Gabem a s Abby a ládovala se pochoutkami. Nepřestala, dokud jí nedošly novinky a nezmizely poslední oříšky a sušené ovoce. Teprve pak vstala z křesílka, poslala manželovi vzdušný polibek a rozloučila se s ním. Brzy se uvidíme, můj drahý, předrahý muži.

Teď byli konečně zase spolu – Sara a Gabe, navěky nerozluční. Abby nesnesla pomyšlení, že jsou oba pod zemí a že se s nimi musí definitivně rozloučit. Podařilo se jí neplakat, dokud na ni nedošla řada, aby hodila lopatku hlíny na babiččinu prostou borovicovou rakev. Bez ohledu na to, kolikrát jí všichni vysvětlovali, že takový je zvyk, stále jí to připadalo kruté a zbytečné.

Když se pozůstalí začali rozcházet, Abby poklepala na rameno nějaká neznámá žena. Byla zhruba o deset let starší – kolem pětatřiceti –, vysoká a atraktivní, ačkoliv vypadala, jako kdyby se oblékala potmě. Sako, které měla na sobě, se jí nehodilo k blůze a tenisky k sukni. „Promiňte,“ oslovila Abby. „Jenom jsem vám chtěla říct, jak moc je mi líto, že vaše babička zemřela. Byla to úžasná žena.“

Abby se pokusila o úsměv. Ženina tvář jí nebyla povědomá, ale babička Sara se pořád seznamovala s novými lidmi, pořád zapřádala rozhovory s cizinci. „Moc děkuju, že jste přišla. Jak jste znala mou babičku?“

„Byla jsem její oftalmoložka. Všichni v ordinaci ji zbožňovali. Úplně všichni. Vždycky byla veselá a vděčná. Po každém vyšetření mi děkovala, jako kdybych jí právě dala výherní los!“

„To byla celá ona. Uctívala všechny svoje lékaře.“

„Už vám to určitě řeklo plno lidí, ale jste jí podobná. Máte její oči.“

Abby zdvořile přikývla, ale už přestala poslouchat. Po dvou dnech beze spánku ji bolela hlava a byla ochraptělá z toho, jak musela mluvit s desítkami lidí. Uvažovala, jak dlouho se ještě bude muset usmívat a poslouchat, jak cizí lidé vzpomínají na ženu, kterou znala líp než kdokoliv z nich. A ještě hůř: kolikrát ještě bude muset odpovídat na otázky, jak se má její otec. Přerušila oftalmoložku uprostřed věty. „Moc se omlouvám, ale musím najít sestru. Potřebujeme se vrátit domů a připravit šive.“

Lékařka zaváhala, jako kdyby měla ještě něco na srdci. Nadechla se a otevřela pusu, ale pak ji zase zavřela. Nakonec vytáhla z kabelky vizitku a vtiskla ji Abby do ruky. „Nebudu vás zdržovat, ale vezměte si mou navštívenku, prosím. Jestli někdy budete potřebovat vyšetřit zrak, doufám, že přijdete za mnou. Jenom jsem vám chtěla říct, jak moc pro mě vaše babička znamenala. Opravdu byla… jedinečná.“ Několikrát zamrkala, aby se zbavila slz, jež jí vhrkly do očí, a vykročila za ostatními pozůstalými k autům.

O týden později už všichni u Berensonové & Golda na pohřeb Abbyiny babičky zapomněli. Richard Gold – druhý majitel firmy – o něm s Abby nepromluvil ani slovo. Abby by nicméně dokázala spočítat na prstech jedné ruky, kolikrát s ní Richard mluvil o čemkoliv. Nikdy se nedělil s Diane o klienty a jen zřídkakdy využívali stejné spolupracovníky. Obecně se chovali spíš jako konkurenti než společníci – jako dvě oddělená lenní panství v jedněch kancelářských prostorách. Každý měl tři spolupracovníky a Abby přijala samotná Diane. Nikdo z ostatních právníků se k ní nechoval příliš přátelsky, ale Abby si opakovala, že sem nenastoupila, aby si hledala kamarády. Jeden nebo dva kolegové jí vyjádřili soustrast, nicméně nedostala žádné písemné kondolence, nikdo ji neobjal a nikdo tu soustrast nemyslel opravdu upřímně.

Pokud šlo o Diane, ta si jen pamatovala, že si Abby vzala pár dní volna, což znamenalo, že se od ní očekávalo, že zameškané hodiny nahradí. Dostala přidělené tři nové případy – dva rozvody a jednu předmanželskou smlouvu. Jakkoliv se ale snažila soustředit na práci, její oči se pořád stáčely k fotografii na stole.

Dva týdny po pohřbu jí do práce zavolal strýček Ed. Byl o pár let starší než Abbyina matka, podsaditý, vousatý a s chraplavým hlasem. Abby se sestrou mu říkávaly, že vypadá jako drvoštěp. „Díky za poklonu, děcka,“ odpovídal, „ale v New York City žádní dřevorubci nejsou.“

Abby ho neviděla od pohřbu. Byla ráda, že ho slyší, ale ještě nikdy jí nevolal do práce. „Je všechno v pořádku? Jste s tetou Judy v pohodě?“

„Jasně, holka, oba jsme v pořádku. Poslouchej, Judy a já jsme na Floridě a vyklízíme byt po tvé babičce. Ve skříni měla dvě krabice nadepsané tvým jménem, tak ti je dneska pošlu nahoru na sever. Jenom jsem ti to chtěl říct, abys je čekala.“

„Nenechala mi ty strašidelné porcelánové figurky, že ne? Ty z jídelny?“

„Ne. Ty jsou pořád na policích. Abych ti řekl pravdu, ani jsme ty krabice neotvírali. Jsou zalepené a my máme fůru práce. Během dne je hodím na poštu. Měla bys je za pár dní dostat.“

„Potřebuješ mou adresu?“

„Ne, tu už mám od tvé mamky. Musím běžet, holka. Měj se.“

V sobotu dopoledne na Abby zazvonil vrátný s tím, že jí přišly dvě krabice. Jakmile je vyvezla do bytu, prořízla kuchyňským nožem pásku, kterou byla zalepená první z nich. Předpokládala, že krabice obsahují pár kuchařek, nebo možná babiččiny svícny. Nic skutečně cenného, tím si byla jistá.

Přísahala by, že z kartonu cítí nepatrný závan vůně babiččiny kuřecí polévky, ale když krabici otevřela, vůně se změnila – teď byl cítit prach a papír spolu se stopou whisky. Šest deníků vázaných v kůži, různě velikých, vyskládaných na sobě. V druhé krabici bylo totéž – až na to, že tyhle deníky byly novější a doplňovaly je pořadače. Abby přejela rozechvělými prsty po deskách.

Rozhodla se, že začne s hromádkou starších deníků, a z nich si vybrala ten, který vypadal nejstarobyleji. Zamrkala na rok vytištěný na vnitřní straně desek. 1910. Toho roku babička připlula do Spojených států.

Abby prolétla slova na prvních několika vybledlých stránkách. Babička psala jidiš. Abby z tohoto jazyku znala jen velice málo, ale rozpoznala několik slov a jmen: Hindel Glikmanová, 18, kale. Aaron Ambromovič, 22, chosn. Hindel byla samozřejmě babiččina sestra, tehdy osmnáctiletá, zde označená za „nevěstu“. Aaron Ambromovič byl Hindelin manžel, s nímž se seznámila na lodi cestou do New Yorku. Chosn, jak Abby věděla, je jidiš termín pro „ženicha“. Ačkoliv byly pod jmény zapsané další poznámky, Abby je nedokázala rozluštit. Podle historek, které slyšela vyprávět, se ti dva vzali v roce 1910, několik měsíců po příjezdu do Ameriky.

Dalších několik stránek zabíraly kresby – obrázek psa, Williamsburského mostu. V roce 1910 bylo Abbyině babičce teprve deset.

Ke konci deníku čmáranice a kresby zmizely. Hebrejská písmena nahradila latinka a rok 1913 byl zapsaný černým inkoustem. Abby věděla, že babička – na rozdíl od mnoha nejchudších dětí té doby – chodila do veřejné školy. Právě tam se naučila číst a psát anglicky.

Abby poskočilo srdce. Byl to úžasný dar, dostat babiččiny deníky a s nimi možnost dozvědět se o jejím životě, jak ho popisovala ona sama!

Zápisky však nebyly takové, jak Abby doufala. Místo deníku šlo spíš o katalog. První záznam začínal dvojicí jmen: Miryam Nachmanová, 20 let, nevěsta. Jacob Tunchel, 21 let, ženich. Následoval přehled dalších informací:

Miryam byla nejmladší ze tří sourozenců. Jako povolání jejího otce bylo uvedeno „písař“: řemeslník, který používal tradiční hebrejskou kaligrafii pro vytváření náboženských předmětů, jako byly mezuzy (schránky na svitek pergamenu s posvátným textem – pozn. překl.) a svatební smlouvy. Ona byla podle záznamů „umělecky založená“. Ráda četla a byla „elegantní“. Pracovala jako modistka u výrobce klobouků.

Jacob Tunchel bydlel na Stanton Street. Jeho matka zemřela 30. května 1912. Podle Sařiných poznámek studoval optometrii a pracoval spolu s otcem v oboru výroby brýlí. Údajně měl „zábavný smysl pro humor“. Na konci zápisu bylo načmáráno několik záhadných slov: Srdce je dost velké, aby pojalo zármutek i lásku.

Abby prolistovala zbytek sešitu a našla půl tuctu podobných položek: páry se jmény ze starého světa a podrobnostmi o vzdělání, zaměstnání a rodinách. Další zápisníky nezaplňovaly páry, ale popisy svobodných mužů a žen vhodných ke sňatku. Mezi stránkami byly zastrkané fotografie, vizitky a novinové výstřižky.

Abby klesla na lacinou parketovou podlahu a objala si kolena štíhlými pažemi. Cítila, jak se jí zmocňuje vyčerpání, jako kdyby vybíhala na dlouhý závod a právě zjistila, že někdo posunul cílovou pásku. Už se aspoň trochu smířila s babiččinou smrtí, ale tyhle zápisky v ní vyvolávaly tisíce nových otázek. Co babička chtěla, aby si z nich Abby odnesla? Jak může rozluštit význam stránek, jež jí babička zanechala? Jen silná zvědavost bránila Abby v tom, aby se poddala čerstvému srdcebolu.

Zvedla se na nohy a podívala se na hromádku kožených notesů. Někde v tomhle štosu vybledlých poznámek byly ukryté příběhy, které jí babička chtěla vyprávět. Sara věřila, že je Abby najde – věřila, že pročte hory papírů, aby je z nich sestavila. Někde v této pozoruhodné sbírce byla ponaučení, jež si měla Abby odnést.

Jednoho dne, má úžasná skeptičko, tady nebudu a všechny moje příběhy budou patřit tobě. A až se to stane, snaž se nezapomenout na to, co jsem tě naučila. Kdo ví? Třeba sama najdeš několika lidem lásku.

3

SARA

1913

„Není zasnoubená?“

Table of Contents

1

2

3