Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Barbora Bernátová

Dívka v mlze

Ze slovenského originálu Dievča v hmle
přeložila Ľubica Hricoviniová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.
pod značkou METAFORA v Praze roku 2023
jako svou 8580. publikaci.

Redakce Jana Žofková
Korektura Daniela Čermáková
Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Obálka Anna Ali
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2023

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © Barbora Bernátová, 2020
Translation © Ľubica Hricoviniová, 2023
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023
Cover Design © Anna Ali, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-758-0 (ePub)
ISBN 978-80-7625-757-3 (pdf)
ISBN 978-80-7625-298-1 (print)

Upozornění na citlivý obsah:
Kniha obsahuje pasáže popisující násilí na dětech.

20. PROSINEC 1982

Za oknem malého domu padaly sněhové vločky. Sněhová přikrývka křupala místním obyvatelům pod nohama. Vánoce byly za dveřmi, všude vládl klid. Z okolních domů se ozývaly koledy, kterými si lidé čtyři dny před svátky navozovali vánoční atmosféru. Líbivé tóny „Tiché noci“ proťal křik novorozence, který přišel na svět s humbukem – tak, jak se sluší a patří.

Žena vzala plačící dítě do rukou a snažila se zvednout ze studené dlažby. Zapřela se o roh vany, ale nepovedlo se jí vstát. Při každém pokusu se jí smekly nohy na zakrvácené podlaze a ona se znovu sesunula na zem.

Do koupelny se škvírou pode dveřmi prodíral prosincový chlad. Se slzami v očích a hlubokými vzlyky si lehla na suché místo, dítě přitiskla k prsům a přikryla zakrvácenými ručníky. Bolesti neustávaly, jako kdyby porod ještě neskončil. Otočila se na druhou stranu, aby holčičku ochránila před studeným průvanem. Usnula.

Nad nedalekými lesy začínalo svítat, když se její manžel s boucháním a třískáním vřítil do kuchyně.

„Kde jsi, ty kurvo?!“ Z chodby se ozval křik a přidušený smích. „Už jsi konečně vyplivla toho bastarda?!“

Žena ani na chvilku nepomyslela na bolest v podbřišku a bez váhání se připlazila ke dveřím, aby je zamkla na dva západy.

Dítě vydalo tichý sten.

„Šššš, to nic. Jen buď potichoučku, ať tě neslyší.“ Přitiskla si holčičku blíž k obličeji, aby ztlumila její pronikavý pláč. „Ššš,“ konejšila ji.

Po chvíli dítě opět usnulo. Z kuchyně se ještě několik minut ozývaly nadávky a pak nastalo hluboké ticho. Žena slyšela, jak její manžel dopadl na postel a začal pravidelně odfukovat. Škvírou pode dveřmi se do koupelny šířil zápach alkoholu, zvratků a moči.

Jen ať spí dlouho, prosím. Jen ať spí dlouho, aby stihl vystřízlivět, pomyslela si žena a lehla si zpátky na studenou podlahu pod umyvadlem.

PRVNÍ KAPITOLA

Ležel jsem na posteli, na hrudi jsem měl položenou neznámou ženskou ruku s ostrými, načerno nalakovanými nehty, které mi zanechaly na zádech hluboké škrábance, a ve slipech jsem při vzpomínce na předchozí noc pocítil sílící erekci. Otočil jsem se na druhý bok a zahleděl se na svůj noční objev. Kdosi mi jednou řekl, že neexistuje nic hezčího než se vzbudit vedle nahé ženy. Proti tomuto výroku jsem nic nenamítal, ale určitý rozdíl v tom, zda se muž vzbudí vedle dlouhonohé modelky nebo teenagerky s obličejem připomínajícím ochozenou podrážku, jsem přece jenom viděl. Holce vedle sebe bych hádal takových devatenáct, nanejvýš dvacet let. Jisté však bylo, že z puberty vyrostla teprve před nedávnem, protože z té trochy mejkapu, kterou si v noci nesetřela o mé bílé povlečení, prosvítaly pupínky akné, jež včera tak šikovně zamaskovala.

Pravděpodobně jsem toho vypil víc, než bylo zdrávo, pomyslel jsem si, když jsem odvrátil zrak od neznámého obličeje. Ty večírky, které pořádá spolužák ze střední, by měli zakázat, jinak umřu na nějakou pohlavní nemoc.

Nemyslete si o mně, že jsem nějaký alkoholik nebo Casanova, který od rána do večera vymetá bary a lanaří nevinné holky do postele.

Ne, nejsem jako každá druhá postava z knížky.

Jsem detektiv.

Jmenuju se David Meizner, je mi třicet pět let, jsem – dá se říct – svobodný a raději si vezmu do postele ženu, kterou sotva znám, než abych měl onanovat nad nechutným pornem.

Abych nevzbudil svoji novou známost, jemně jsem se vymanil z jejího objetí a vstal z postele. Žena se nespokojeně zavrtěla a roztáhla se přes celé lůžko ve snaze udržet v něm co nejdéle teplo mého těla. Neměl jsem v plánu budit ji dřív, než se stihnu obléknout a obout, abych nemusel odmítat její snahu o společnou snídani.

Všechny ženy jsou stejné, i když si přesně to samé dost často myslí o nás chlapech.

Hodil jsem na sebe tepláky a mikinu s natištěným policejním logem na zádech a vzal svého pětiletého československého vlčáka na procházku. Ještě předtím jsem načmáral na papír vzkaz pro tu flundřičku, která se mi válela v posteli. Zněl: Musím odejít. Napiš mi svoje číslo a já se ti ozvu. Až budeš odcházet, stačí zabouchnout dveře. Vynalézavé. Třemi větami jsem dosáhl dvou základních věcí. Zaprvé, vzbudil jsem v ní naději, kterou tak zoufale potřebovala, že jí ještě někdy zavolám, i když jsem to samozřejmě vůbec neměl v plánu, a zadruhé, taktně jsem jí naznačil, aby vypadla. Neměl jsem chuť ani náladu potkat se s ní, až se vrátím z procházky. Snad to pochopí. Nepůsobila na mě, že by byla úplně blbá, i když… buďme k sobě upřímní. Která holka by dobrovolně vlezla do postele neznámému chlapovi, o kterém nic neví? Klidně jsem mohl být sériový vrah.

Panelák se otřásl v základech, když jsem zabouchl dveře, chtěl jsem ji totiž vytrhnout z hlubokého spánku. (Přece si nemyslí, že se mi bude válet v posteli celý den!) Šel jsem se psem k řece, která se táhla skrz celé sídliště, a za několik desítek minut jsem se ocitl u rozlehlého jezera. Tabule na plotě upozorňovala návštěvníky na zákaz vstupu se psy.

Seru na to, řekl jsem si a spolu s vlčákem jsem přešel na druhou stranu.

Pustil jsem Bruce z vodítka a sedl si na tribunu, odkud jsem měl obvykle perfektní výhled na vodní lyžaře. S cigaretou v ústech – upozorňuju vás, že hulím jako komín – jsem se zadíval na ženský zadek, který se ocitl v mém zorném poli. Maminky s kočárky mě odjakživa vzrušovaly, nedokázal jsem si vysvětlit proč. Zjevně šlo o jakýsi pradávný pud, který má v sobě zakořeněný každý chlap. Všichni bychom se totiž chtěli vrátit tam, odkud jsme přišli.

Žena se na mě nejdřív zeširoka usmála, pořádného chlapa určitě neviděla od oplodnění, a pak se na mě znechuceně zamračila. Mám dlouhé vedení, takže mi chvíli trvalo, než jsem pochopil proč. Můj – za jiných okolností úžasný – pes dřepěl necelý metr od jejího uřvaného děcka a se slastným úsměvem si vyprazdňoval střeva. Otočil jsem se opačným směrem. Tvářil jsem se, že jsem si ničeho nevšiml, a potáhl z cigarety.

No a co? Neměl jsem u sebe igelitové pytlíky, a navíc… Šetřím životní prostředí, tak ať se ta fajnová kráva třeba posere.

Na světě jsem nedokázal pochopit jen dvě věci. Moji kolegyni Emu a ženy, které se za jiných okolností tváří jako biomatky, a přitom jim vadí malé hovínko, které je, mimochodem, přírodní hnojivo!

„Bruci!“ zakřičel jsem na toho zlosyna a slezl z tribuny. Poškrábal jsem ho za ušima a vykročil na opačnou stranu, abych na tu maminku náhodou znovu nenatrefil.

Domů jsem dorazil o tři hodiny později. Naštěstí byl byt už prázdný a postel ustlaná. Na cáru papíru přibylo telefonní číslo a malé srdíčko.

Zavrtěl jsem hlavou a pomyslel si o dívce svoje.

Jediná žena, se kterou jsem si dokázal představit svoji budoucnost, byla moje kolegyně Ema, jenomže ta o mě nejevila sebemenší zájem. Jestli si myslíte, že ji chci kvůli tomu, že jsem ji ještě nedostal do postele, mýlíte se. Ema a já jsme už jednou v posteli skončili. Teda ne úplně v posteli, protože tam žádná postel nebyla. Stalo se to před třemi lety na valentýnském večírku, na kterém jsme byli oba bez partnerů. Zatímco já chodil na podobné akce obvykle sám (jak se říká: „Nač nosit dříví do lesa?“), u Emy to bylo nepochopitelné. Byla to nejkrásnější stvoření, jaké jsem kdy viděl. V ten večer jsme se pořádně opili a skončili na záchodcích. Když jsem tvrdil, že jsou všechny ženy stejné, lhal jsem. Ona není jako ostatní ženy. Je jiná, troufl bych si říct, že výjimečná. Nikdy jsem neslyšel, že by si na něco stěžovala, nepotřebuje od nikoho pomoc (a i kdyby ji potřebovala, nikdy by o ni nepožádala) a v životě jsem ji neviděl brečet, na rozdíl od mé matky, která brečí až příliš často. Ema není žádný shopaholik, nakupování přímo nesnáší a za to má u mě plusové body. Sní velkou pizzu na posezení a nikdy si nestěžuje, že by po ní přibrala.

Jak málo stačí chlapovi ke štěstí, že?

Po té události na záchodcích si jednoduše natáhla kalhotky, stáhla sukni, aby jí zakryla pevný zadek, a beze slova se vrátila k ostatním.

Takže ještě jednou.

Jestli jste si mysleli, že ji chci kvůli tomu, že jsem ji ještě nedostal do postele, mýlíte se. Chci ji kvůli tomu, že ji miluju. Miluju na ní všechno. Od jejích modrých očí, dlouhých vlasů a zářivého úsměvu až po štíhlé nohy. V noci uléhám do postele a přemýšlím o celém dni. O ní. O tom, co jsem řekl, jak jsem to řekl a jak bych to řekl, kdybych se dokázal vrátit v čase.

Podíval jsem se na papír s růžovým srdíčkem.

Do hajzlu, kde vzala růžovou propisku?

Zahodil jsem ten cár papíru do koše a položil před Bruce velký kus syrového hovězího. Dokud se krmil, využil jsem čas na krátkou sprchu. Ještě stále jsem ze sebe cítil tu holku a nechtěl jsem přijít na nedělní oběd k matce a smrdět psem a sexem.

Co by si o mně pomyslela?

O hodinu později jsem už parkoval na zablácené cestě před dvoupatrovým domem. Když se matka před osmi lety vdala, přestěhovala se s manželem na druhou stranu Košic a mně nechala krásný prostorný byt, o který spolu s právníkem obrala otce. Nestihl jsem si ještě ani odepnout pás a matka už otevírala branku a vítala mě. Kolem ramen měla omotanou ruku mého nového tatínka, který v sobě našel tolik drzosti, že mi po svatebním obřadu navrhl, abych jej takto oslovoval.

„Říkej mi táto,“ prohodil na oslavě a spokojeně se cpal punčovým řezem.

Máma na sobě měla slonovinový kostým a tancovala jen několik metrů od nás. Usmívala se na svého nového švagra Sama a konečně byla šťastná. Nechtěl jsem jí to štěstí překazit, ale po otci jsem zdědil prchlivou povahu, a tak jsem se neovládl. Podíval jsem se na novomanžela, přistoupil k němu blíž a tak, aby mě máma neslyšela, jsem mu pošeptal do ucha, ať na to kurva zapomene. Na svatbě mi dělala společnost Ema. Měla na sobě krásné žluté šaty, které se hodily k její olivové pleti a tmavým vlasům s blonďatým melírem. Když jsem jí to řekl, strašně se rozesmála. Mně to tak legrační nepřipadalo. I když mi dal Viktor od té doby pokoj, stále jsem si myslel, že co je moc, to je příliš.

„Ahoj, zlatíčko,“ přivítala mě matka a jako vždy mě i teď objala a vlepila mi vlhkou pusu na tvář.

Zachmuřený Viktor stál za ní. Očividně ani on nezapomněl na mé rázné odmítnutí. Ze slušnosti a respektu k matce jsme si podali ruce jako staří známí. Zavedl mě do kuchyně a nabídl mi židli u stolu. Když jsem si sedal k pečené kachně, nemohl jsem se zbavit pocitu, že tady nejsem vítaný. Jako bych byl host, který přišel poprvé navštívit nové sousedy. Jako bych sem mezi ně vůbec nepatřil. Jako by žena po mé levici nebyla moje matka. Najednou jsem se v její přítomnosti cítil nesvůj. Opravdu jsme se za těch osm let tak odcizili? ptal jsem se sám sebe. Časy, kdy mi bylo pět, seděl jsem jí na kolenou, ona mi zpívala a já se smál, byly zjevně dávno za námi. Po trapně tichém obědě následovalo trapné posezení u kávy a matčiny otřepané a – nesmím zapomenout dodat – trapné otázky. Kdy si někoho najdu? Kdy se ožením? Kdy bude babičkou a podobné blbosti, které mi šly jedním uchem dovnitř a druhým ven. Když jsem nervózně dokouřil asi pátou cigaretu, rozhodl jsem se odejít s omluvou, že se necítím dobře. Nabalila mi toho tolik, že pod tíhou všeho toho jídla seděl zadek auta téměř na zemi. Alespoň jsem nemusel vařit, i když jsem to dělal docela rád. Nejraději jsem vařil pro Emu, vždyť, jak se říká, láska prochází žaludkem. V jejím případě to ale jaksi neplatilo. Po těch několika příležitostech, kdy u mě večeřela, by do mě musela být zblázněná až po uši. Nepřipadala mi tak, to tedy určitě ne.

Ale možná to jen dovedně skrývá, namlouval jsem si.

Cestou domů jsem se zastavil v obchodě a koupil si basu svého nejoblíbenějšího piva a maxi balení kondomů. Když jsem vám na začátku naznačil, že nejsem žádný Casanova, lhal jsem. A měli byste o mně vědět ještě něco – jsem lhář. Notorický. Někdy ani lhát nemusím, ale nemůžu si pomoct. Jednoduše to ze mě vypadne, aniž bych vůbec o čemkoli přemýšlel. Ema mi pokaždé říká, že mi nevěří ani nos mezi očima. To proto, že mě dobře zná. Seznámili jsme se na střední škole, léta jsme spolu seděli v jedné lavici a časem jsme zjistili, že máme stejné zájmy. Oba jsme se přihlásili na policejní školu a nakonec jsme ji taky dokončili. Nic se nezměnilo, jsme o několik let starší a já jsem do ní stejný blázen jako za studií.

Když jsem se blížil k pokladně a prodavačka spatřila, co leží na dně mého košíku, zvedla obočí a přihlouple se zašklebila. Čekal jsem nějakou poznámku typu To bude noc, ale překvapila mě, že držela jazyk za zuby. Zaplatil jsem, nečekal na drobné a raději se vytratil. Byl jsem celý nadržený na to, jak přijdu domů a pustím si ikstou sérii pěvecké show, u které budu popíjet pivo jako starý mládenec a stěžovat si na reklamy každých dvacet minut.

To bylo myšleno ironicky.

Neměl jsem chuť na sex s nějakou mladou roštěnkou, ale vždycky lepší než se unudit k smrti na vlastním gauči.

Zaparkoval jsem ve městě a vešel do nóbl podniku. Nejdřív mě praštila do očí lesklá podlaha, ve které jsem viděl svůj odraz, a pak jsem ji spatřil. Mohlo jí být něco málo přes čtyřicet, seděla sama u barového pultu a v rukou otáčela poloprázdnou skleničku. Dlouhé oranžové vlasy jí padaly na záda a při pohybu hlavou se jí otíraly o bedra. Zavolal jsem číšníka a objednal jí to, co pila. Nečekal jsem dlouho a už se ke mně sunula s novým drinkem. Když si sedala v té krátké sukýnce, odhalila víc, než měla v plánu. Chvíli jsme si nezávazně povídali, chechtal jsem se jejím hloupým vtipům a ona zase těm mým. Tvářil jsem se, že nemám zájem vyspat se s ní a že jsem přišel jen na kus řeči. Neoklamal jsem ji. Všimla si, že jí neustále civím do výstřihu, a po třetí skleničce převzala iniciativu. Přisedla si blíž a položila mi ruku do rozkroku. Chtěla mě. Věděl jsem to podle toho, jak si olízla rty, když pod dlaní ucítila moje přirození. Nevšímal jsem si prstýnku, který měla na levém prsteníčku, a chytil jsem ji za ruku. O deset minut později jsem jí rozepínal zip vzadu na sukni, v hotelovém pokoji s výhledem na gotickou katedrálu. Vzal jsem si ji rovnou na parapetu.

Nejlepší na sexu s vdanými ženami je to, že pro ně je společně strávená noc stejně nezávazná jako pro mě. Nenechají vám sedmnáct nepřijatých hovorů, nebudou vám ve dvě v noci zvonit u dveří, ani na vás hystericky pořvávat na ulici.

Domů jsem přišel krátce před půlnocí. Neměl jsem sílu ani jít se vysprchovat. Do vteřiny jsem byl tuhý.

DRUHÁ KAPITOLA

Ze spánku mě vytrhlo zvonění telefonu. Myslel jsem si, že je krátce po šesté, ale ukrutně jsem se mýlil. Velké číslice na hodinách ukazovaly 3:35. Měl jsem sto chutí hodit tou hranatou blbostí ozeď apřerušit tak hlas Vince Neila zkapely Mötley Crüe.

Místo toho jsem zvedl mobil azahuhlal do něj cosi, co se mělo podobat slovíčku prosím.

Hlas na druhé straně linky podal stručné hlášení.

Našlo se tělo? Kde? Kdy? Okoho jde? Vhlavě mi vířily otázky, ale byl jsem ještě rozespalý aneměl jsem sílu je vyslovit nahlas. Vykoktal jsem jen „už jdu“ avyhrabal se zpostele. Co nejrychleji jsem na sebe naházel oblečení, které zůstalo přehozené přes židli, avyčistil si zuby. Když jsem seděl na záchodě, zadal jsem do navigace souřadnice, které mi právě poslali ve zprávě. Vůbec jsem neměl ponětí, kde se to místo nachází, ani jak se tam dostanu. Měla to být nějaká chatová oblast kdesi vlese mezi Košicemi aTrebišovem.

Vyběhl jsem zdomu anakráčel kparkovacímu místu, které jsem sice neměl vyhrazené, ale všichni vpaneláku věděli, že je moje, akvůli dobrým sousedským vztahům se tam neodvážili parkovat. Stál jsem tam jako solný sloup ačuměl na lampami osvětlené prázdné místo. Úplně se mi vykouřilo zhlavy, že jsem auto nechal před hotelem adomů se vrátil taxíkem. Zavolal jsem Emě. Zastihl jsem ji na cestě, ale nedělalo jí problém se otočit avrátit pro mě. Postával jsem pod stromem apotahoval zcigarety, když mě oslepila světla jejího žlutého brouka. Přešel jsem ke dveřím spolujezdce asvalil se na sedadlo vedle své krásné kolegyně.

„To ti nepomůže, jen mi to tady bude ještě víc smrdět,“ upozornila mě Ema, když jsem se chystal na sebe vystříkat aspoň půl flakonu voňavky, kterou mi koupila knarozeninám.

Měla pravdu, ai když jsem smrděl jako týden nevětraná hospoda vcentru města snázvem Nositel řádu práce, nechtěl jsem překrýt Eminu kokosovou vůni.

„Kde máš auto?“ vyzvídala.

Zalhal jsem, že jsme to včera umatky přehnali spitím, takže jsem ho nechal zaparkované před jejím domem.

Samozřejmě mi nevěřila.

Vyjeli jsme ze silnice třetí třídy na výpadovku E58. Kromě jednoho nočního spoje advou aut, které osvětlovaly vozovku dálkovými světly, byla cesta liduprázdná. Zastavili jsme na semaforu, který vtuto brzkou ranní hodinu fungoval, avyměnili si pohledy. Její krásné modré oči si mě přeměřovaly od hlavy až kpatě.

„Vypadáš otřesně,“ konstatovala suše ausmála se.

Nemohl jsem na to nic říct, protože jsem věděl, že má pravdu. Spal jsem necelé tři hodiny, takže jsem musel působit jako mátoha. Kromě toho jsem byl úplně vyždímaný aoteklý zmnožství alkoholu, který jsem vnoci vypil. Vrátil jsem jí úsměv, ikdyž nebyl ani zdaleka tak atraktivní jako ten její, azadíval se na silnici před námi.

Když jsme dorazili na místo, bylo krátce po čtvrté ráno. Ema zaparkovala před závorou, před kterou stála další auta, aspolečně jsme vykročili do sychravého, mlhavého rána. Nesnášel jsem podzim, déšť asilný vítr. Vlastně jsem nesnášel ani zimu, ao létě bych raději pomlčel. Jediným normálním ročním obdobím bylo jaro, které jsem už pořádně dlouho nezažil. Ve svém názoru na podzim jsem se utvrdil ve chvíli, kdy jsem vbotách za téměř dvě stě eur šlápl do bláta. Nadával jsem jako pohan asnažil se setřást tu odpornou hmotu zkožených podrážek. Když se mi to konečně povedlo, zvedl jsem hlavu aspatřil Emu oněkolik desítek metrů před sebou, jak kráčí kjedné zchat. Doběhl jsem ji aspolečně jsme zastavili před policejní páskou. Tmavé ráno osvětlovaly jen majáky policejních aut, zchaty vycházeli technici odění vbílých kombinézách avedle vsanitce seděli dva kluci, kterým záchranář, soudě podle jejich stupidního výrazu, píchl něco na uklidnění.

„Ti dva ji našli?“ zeptala se Ema chlapa, který se unás zastavil, azapnula si bundu.

Byl to Adam Solčanský, krajský prokurátor, který měl dohlížet na to, zda pořádně av mezích zákona děláme svoji práci. Dobrý chlap, asi jediný normální prokurátor, kterého jsem znal, upovídaný avždy usměvavý.

„Mhm,“ přitakal, vyfoukl cigaretový dým apřešel ktřičtvrtělitrové sklenici od zavařeniny, aby do ní odhodil nedopalek.

„Chudáci. Musel to pro ně být pořádný šok,“ politovala je Ema. „Nedokážu si představit, že by se něco takového stalo mně.“

„Já taky ne,“ souhlasil sní prokurátor.

Ema byla odjakživa taková – litovala každého aza všech okolností. Zvykl jsem si. Ikdyž jsem stím měl zpočátku sakramentský problém, nakonec jsem si přece jen zvykl. Nemohl jsem si však odpustit sarkastickou poznámku, že to jsou kurva naši podezřelí!

Oba se na mě podívali způsobem, který říkal, že otakovéto možnosti ani náhodou nepřemýšleli. Nahlas jsem si odfrkl apřešel kdodávce, ve které seděl technik. Podal mi bílou kombinézu, azatímco jsem se do ní soukal, sledoval jsem ty dva pobudy. Měli přes sebe přehozené flísové deky aklepali se jako ratlíci. Nevěděl jsem, jestli zimou nebo strachem.

„Tohle nedokážeš předstírat,“ bránila je Ema. „Musel bys být moc dobrý herec.“

„Možná máš pravdu,“ uznal jsem, když jsem si prohlédl jejich vystrašené obličeje. „Ale spoléhat na to nebudeme. Znal jsem psychopaty, kteří by to dokázali zahrát.“ Vzpomněl jsem si na spolužáka ze základní školy aotřásl jsem se.

„Připravení?“ zeptal se technik anadzvedl policejní pásku.

Když jsme sEmou přešli na druhou stranu chatky, všiml jsem si, že zadní dveře jsou otevřené dokořán ajeden ztechniků znich snímá otisky. Obešli jsme ohniště aúzkým průsekem mezi stromy jsme vstoupili do lesa. Pod nohama nám praskaly promáčené větve, ze země se zvedala ranní mlha – bílá aplná tajemství se nám proplétala pod nohama. Čím hlouběji vlese jsme byli, tím větší tma nás halila. Museli jsme rozsvítit baterky, abychom viděli, kam šlapeme. Po několika minutách chůze tmavým lesem nás oslepily blesky fotoaparátu, které protínaly ustupující šero. Když jsem rukama rozehnal mlhu, vdálce jsem spatřil psovoda pročesávajícího okolí atechniky, kteří dokumentovali místo činu. Opatrně jsme přešli kolem desítek nalezených stop azastavili se před úzkým potůčkem protékajícím lesem.

Nad mrtvým ženským tělem stáli soudní lékař sasistentem.

Zaregistroval jsem, že kámen vedle oběti je pozvracený, aihned jsem se na to zeptal kolemjdoucího technika. Utrousil jen, že se ktomu přihlásil jeden ználezců mrtvého těla, apokračoval vcestě. Zadíval jsem se na oběť avůbec jsem se tomu klukovi nedivil.

Žena před námi mohla být kdysi hezká, ale srozbitým obličejem, vyraženými zuby azsinalým tělem vpočátečním stadiu rozkladu se tomu dalo jen stěží věřit. Oběť zahaloval šedý opar dýchající mlhy, která se plazila kolem jejích hnědých vlasů, nahých prsou akončetin, jež měla svázané stahovací páskou.

Periferně jsem spatřil, jak se Ema zdráhá podívat na tělo. Svářila se vní zvědavost, odhodlání, ale inechuť. Nakonec se přemohla, zvedla zrak od svých zablácených bot azadívala se na purpurově našedlou mrtvolu.

„Odkdy tady leží?“ zeptal jsem se lékaře, který seděl na bobku vedle těla, abych odvrátil pozornost od kolegyně, která se málem pozvracela.

Doktor si pečlivě uhladil vousy schované pod rouškou azrovna se mi chystal odpovědět, když ho vyrušili technici. Ustoupil jsem od mrtvoly, abych jim umožnil vyfotografovat tělo, apodíval jsem se na Emu, která si upusy přidržovala papírový kapesník. Když mi spěšně naznačila, abych se odvrátil, přešel jsem pohledem zpátky na technika, který ztěla odstranil vrstvu listů apak ženu vyfotil.

„Prosím, je jen vaše,“ prohodil, když skončil, aztratil se za hustým porostem keřů.

„Tak se podívejme, co tady máme…“

„Vypadá jako umělá, jako by předtím ani nebyla živá,“ poznamenala Ema spíš sama pro sebe, čímž lékaře přerušila.

„Ano, to je tím…“ arozhovořil se otom, jak se po smrti uvolňují svaly, vyhlazují vrásky apodobné kecy. Moc jsem ho nevnímal. Zakončil to: „Fascinující, že?“

Že prý fascinující… Tak bych to teda určitě nenazval.

Lékař se na mě podíval zpoza brýlí, jako by mi četl myšlenky, apak pokračoval: „Jde oženu ve věku třiceti až čtyřiceti let. Předběžnou příčinou smrti bylo uškrcení.“ Ukázal na fialový prstenec táhnoucí se kolem celého obvodu krku ana popraskané žilky vočích. „Ten, kdo ji zabil, ji předtím pořádně zřídil.“

„Byla znásilněná?“ zeptala se Ema aukázala na zbídačené tělo. To, že oběť byla domlácená, nám bylo jasné už při pohledu na její vyražené zuby, zajímalo nás spíš to, co nebylo vidět na první pohled.

Zkeřů vedle nás vylezla půlmetrová užovka aplazila se směrem knehybnému tělu.

„Vyloučit to nemůžu.“ Lékař se odmlčel, mezitím větvičkou nadzvedl hada ajemným pohybem ruky jej odhodil do zurčícího potůčku. „Voblasti pochvy jsem našel semeno, ale jestli šlo oznásilnění, nebo dobrovolný pohlavní styk, vám budu moct říct až po pitvě. Dobu úmrtí vám taky řeknu přesněji až po pitvě, ale hádal bych, že smrt nastala před… hm… osmi až devíti hodinami…“

„Takže mezi osmou adevátou večer?“ ujišťoval jsem se, když jsem si to vhlavě přepočítal, apřitom jsem sledoval hada, kterého unášel slabý proud vody.

„Pravděpodobně,“ odvětil lékař spřehnaně soucitným úsměvem anařídil asistentovi, aby zabalil tělo do černého pytle. Dioptrické brýle visící na měděné šňůrce svěsil na hruď aodhodil chirurgické rukavice do plastového pytle. „Zastavte se umě ve čtyři odpoledne, ne dřív. Do té doby mám výuku se studenty medicíny, ale pak se do toho můžeme pustit,“ zakončil, zaklapl hnědý kožený kufřík amávl nám na pozdrav.

Oněkolik tichých minut později jsme jej následovali ven zlesa. Už cestou jsme si sEmou rozdělili úkoly. Zatímco ona šla prohlédnout chatu, ve které oběť pravděpodobně žila, já jsem se zastavil usanitky.

Kluci seděli bez hnutí atupě civěli na neurčité místo kdesi za mými zády. Nevšímal jsem si zdravotníkova nesouhlasu aobrátil se na jednoho znich. Toho, který vypadal jako menší neandertálec.

„Jak se jmenuješ?“

Kluk ke mně pomalu otočil hlavu. „Tomáš,“ pronesl téměř nepřítomně.

Ukázal jsem bradou na druhého. „Aon?“

„Lukáš,“ zněla odpověď.

Fajn, Tomáš aLukáš. Aspoň si to člověk snadněji zapamatuje. Měli umě plusový bod za to, že jim rodiče nedali některé ztěch stupidních jmen jako Maxmilián, Sebastián, Damián nebo podobný „ián“. Zapálil jsem si cigaretu anabídl klukovi, který byl jakžtakž při smyslech.

„Ještě mi nebylo osmnáct,“ zamumlal vystrašeně, ale vkoutcích úst se mu hromadily sliny.

„No a? Vypadám snad jako tvoje matka?“ zeptal jsem se anatáhl směrem kněmu ruku skrabičkou. Tomáš chvíli uvažoval, zda ho náhodou nechci nachytat, ale nakonec se naklonil blíž ke krabičce avytáhl zní dvě cigarety. Jednu jsem mu připálil, druhou si zastrčil za ucho. „Kolik je vám let?“

„Mně je patnáct aLukášovi bylo vsobotu šestnáct,“ odvětil.

„Takže jste přišli oslavovat?“

„No…“ zdráhal se. „Tak trochu.“

„Jste tady jen vy dva?“

„No to určitě,“ zhrozil se. „Rodiče by nás nikdy nepustili samotný. Musela snáma jet imoje babička, ale ta je úplně grogy. Vzala si nějaký prášky na nervy azapila je pivem. Už se ji pokoušeli vzbudit, ale je totálně mimo.“

Hezký, pomyslel jsem si, spolehlivý dohled. „Co jste dělali vlese ve tři ráno?“

Tomášovi zaskočil dým arozkašlal se. Trvalo to několik vteřin, akdyž se přestal dusit, byl vobličeji bledý. „Lukášovi se udělalo zle achtěl se nadýchat čerstvýho vzduchu.“

„Proč se mu udělalo zle?“

Kluk chvíli váhal, ale nakonec přece jen nevydržel čelit mému léty vycvičenému detektivnímu pohledu azeptal se: „Jestli vám to řeknu, slibujete, že ztoho nebudeme mít problémy?“

Přeměřil jsem si oba puberťáky od hlavy po paty. Vzhledem kjejich oblečení atupým výrazům museli být ve třídě šikanovaní. Alespoň za mých školních časů by takové retardy, jako jsou tihle dva, ostatní spolužáci pořádně potrápili. Hoši stlustými brýlemi av očíslo větších manšestrákách skýtali okrátkých desetiminutových přestávkách vítané odreagování.

„Slibuju.“

„Dobře… Když babička usnula, ukradli jsme jí čtyři plechovky piva atrochu jsme se napili. Lukášovi se udělalo zle amuseli jsme jít ven, pro případ, že by se mu chtělo blejt.“

Zvedl jsem jedno obočí avstřebával Tomášovo šokující přiznání.

„Jak dlouho jste tady?“ zeptal jsem se.

„Kde tady?“ nechápal Tomáš.

„Myslím na chatě. Kdy jste přijeli?“

„Ahá,“ zatáhl svýrazným východoslovenským přízvukem. „Přijeli jsme vpátek po škole. Dnes bysme měli jet domů, přijede pro nás táta.“

„Jste bratři?“

„Ne, spolužáci,“ odpověděl pohotově.

„Co jste dělali celý víkend, nenudili jste se tu?“ prohodil jsem suše arozhlédl se kolem. Všiml jsem si jen dvou hřišť, která časem zarostla plevelem, velké haly svytlučenými okny aněkolika neudržovaných umýváren.

„Ani ne. Tady si člověk vždycky najde nějakou zábavu.“

„Například?“

Tomáš se rozhlédl kolem. „Tam za chatou je houpací síť. Aza tamtou zas domeček na stromě. Aza chatou, kde bydlela ta mrtvá ženská, je velký pódium. Vlétě je pod ním plno hadů.“

„Znali jste ji?“

„Koho?“

„Přece tu ženu.“

„Ahá, ani ne. Nikdy předtím jsem ji tady neviděl, ale možná je to dcera nebo vnučka starý Havírový. To je kamarádka mý babičky – ta chata jí patří. Vsobotu odpoledne jsme šli na houby atehdy jsme si jí všimli. Seděla uohniště ačetla knížku. Byla fakt hezká… Hodně se podobala mý spolužačce Simoně,“ pletl jazykem.

Spřivřenýma očima jsem se na kluka zadíval. „Sledovali jste ji ivčera?“

Při slově sledovali Tomáš znehybněl. „Ne, proč?“

Neodpověděl jsem. „Nikdo jiný už tady není?“

„Hm, teď ne,“ odvětil opatrně, aještě opatrněji si mě přeměřil. „Lidi sem jezdí většinou jen vlétě. Někteří tady ibydlí, ale momentálně jsme tady byli jen my ata… žena.“

„Hm,“ zamumlal jsem. „Víte, že sledovat cizí lidi je neslušné?“

„Stalo se to jen jednou, přísahám.“

No jasně, pomyslel jsem si, ale místo abych to vyslovil nahlas, jen jsem přikývl. „Nevšiml sis vokolí někoho cizího?“

Tomáš se zamyslel apo krátké odmlce potřásl hlavou. „Myslím, že ne.“

„To ty ses tam vlese pozvracel?“

Chlapec sklopil hlavu auši mu zrudly hanbou. „Ne, to Lukáš.“

Podíval jsem se na toho druhého, který byl stále pod vlivem sedativ. „Dobře. Akde máte chatu?“

„Tam,“ ukázal rukou na asfaltovou silnici, která se táhla do kopce amizela za zatáčkou. „Nahoře na kopci. Odsud není vidět.“

Zadíval jsem se na místo, na které zamířil ukazovákem. „Dobře, nechám vás už na pokoji,“ rozloučil jsem se sTomášem arozběhl se za Emou, která zrovna vycházela zchaty. „Tak co? Našli něco?“

„Žádné stopy po krvi, jestli narážíš na tohle, ani stopy po zápasu. Nenašlo se žádné oblečení, hygienické potřeby nebo kabelka, žádné doklady ani mobil. Na první pohled se zdá, že vchatě nikdo nebydlel, ale koš byl plný odpadků avedle dřezu kopa neumytého nádobí.“

Zakopl jsem obetonový obrubník azanadával. „Nevíme, okoho jde?“

„Ne.“ Ema mi pomohla udržet rovnováhu. „Musíme se spolehnout na to, že bude evidovaná vněkteré zdatabází, jinak nám nezbyde než se obrátit na média, aby nám sidentifikací pomohla veřejnost.“

Doufal jsem, že ke druhému řešení se nebudeme muset uchýlit. Nesnášel jsem novináře. Míchali se do věcí, do kterých jim vůbec nic nebylo, anakonec vždycky všechno posrali, ikdyž se vehementně snažili pomoct. Ta jejich přílišná snaha mě rozčilovala.

Překročil jsem louži anásledoval Emu kautu. „Za chvíli se setkáme snovým šéfem, těšíš se?“ nadhodil jsem.

Nemůžu tvrdit, že jsem byl nadšený ze setkání snovým nadřízeným, ale nedovedl jsem si představit nic horšího než předchozího ředitele odboru kriminální policie, takže jistou radost jsem pociťoval.

„Je mi to jedno,“ odvětila nezúčastněně Ema. „Pořád to bude šéf apořád bude mít oněkolik hvězdiček víc než ty nebo já adá nám to patřičně najevo.“

Svatá pravda. Jak jen jsem nesnášel ty, kteří zastávali vedoucí funkce. Vůbec jsem nechápal, jak jsem se mohl nechat zaměstnat vpolicejním sboru, když jsem neuznával žádné autority. Už na policejní škole jsem stím měl kolosální problém, zejména když nás nutili salutovat na chodbách. Nejednou jsem byl kvůli tomu uředitelky, která mi dávala pořádně zabrat. Stará pizda!

Otočil jsem se zpátky kosvětlené chatce apodíval se na hodinky.

5:54.

Amohl to být tak pohodový den.

Na mé naléhání mě Ema vysadila před bytem. Neměl jsem vplánu seznámit se snovým šéfem vzablácených botách apropoceném tričku. Kromě toho jsem se musel vysprchovat aněco sníst. Když jsem sručníkem omotaným kolem pasu vylezl ze sprchy, zavolal jsem mámě, jestli bych kní nemohl přivézt Bruce, protože to dnes vypadalo na pořádně dlouhý pracovní den.

Souhlasila, prý se alespoň nebude nudit.

Moje máma byla léta vinvalidním důchodu, za což mohla děkovat mému biologickému otci, acelé dny trávila okopáváním Viktorovy zahrady auklízením Viktorova domu. Když jsem si to jednou jen tak sám pro sebe řekl, vyznělo to, jako by si zní Viktor udělal služku, ato mě naštvalo.

Co si osobě myslí? Moje matka mu nebude skákat kolem zadku!

Zároveň jsem si musel přiznat, že kdyby matka nebyla zaměstnaná zahradou adomácností, častěji by mě otravovala svnoučaty, ato jsem opravdu nepotřeboval.

Asi bych měl Viktorovi spíš poděkovat.

Byl jsem ztoho zmatený.

Jednou jsem mu chtěl nakopat za to, že mi spí smatkou audělal si zní otrokyni, jindy jsem mu byl vděčný, když jsem na mámině obličeji po letech viděl úsměv.

Vytáhl jsem zchlebovky plísní prorostlý chléb, vydlabal zněj zelené kousíčky anamazal jej máslem. Zatímco jsem jedl, vyndal jsem zmrazáku maso pro psa ahodil ho do tašky. Nikdy jsem matce nedovolil, aby Bruce krmila něčím jiným než syrovým masem. Nesmím zapomenout jí to důrazně připomenout – žádné vařené kosti znedělní polívky, ani vylehávání vposteli. Před očima se mi zjevil její zklamaný výraz, že nebude moct Bruce rozmazlovat podle svých představ.

Oblékl jsem se azavolal si odvoz. Taxikáři se nelíbilo, že jsem nastoupil do auta ise psem, aaby mi to dal najevo, pindal celou cestou knáměstí Osvoboditelů. Když jsem vystupoval anaklonil se kokýnku, zaslechl jsem, jak si stěžuje na psí chlupy, které zůstaly na sedačkách.

„Co prosím? Asi jsem vás špatně slyšel,“ vyštěkl jsem zostra.

Taxikář si mě nevšímal. „Dělá to sedm eur,“ zabrblal anastavil přede mě chlupatou ruku. Vduchu jsem polemizoval, zda ty chlupy na zadním sedadle jsou opravdu zmého psa, nebo opadaly ztoho orangutana.

„Sedm eur?“

„Dvě eura příplatek za psa,“ dodal.

Vydřiduch. Zpeněženky jsem vytáhl papírovou desítku aneochotně mu ji podal.

Chvíli se přehrabával vledvince. „Nemáte to akorát?“

Typický, pomyslel jsem si. Spoléhá se, že mu ty tři eura velkoryse nechám, ale já nejsem žádnej zasranej Santa Claus! „Jestli nemáte drobné, tak tamhle je stánek. Paní prodavačka vám určitě sradostí rozmění,“ poučil jsem ho ahloupě se zašklebil.

Taxikář znovu něco zamumlal apeníze přece jen vytáhl zledvinky. Vrátil mi tři eura, jako by oně nejevil žádný zájem, anastartoval. Bez pozdravu jsem přešel na druhou stranu ulice anastoupil do auta, které jsem včera vnoci nechal před hotelem.

Odvezl jsem Bruce kmatce, důrazně jí vysvětlil, aby mu nedovolila válet se na posteli, apak jsem zamířil do práce. Ještě před odchodem jsem si stihl všimnout, jak se Bruce motá kolem fenky německého ovčáka zvedlejší zahrady.

Nikdy jsem nerozuměl větě: Jaký pán, takový pes.

Až doteď.

Projel jsem závorou azaparkoval na parkovišti naproti budově krajského ředitelství policejního sboru. Tato stavba měla své nejlepší časy dávno za sebou, očemž svědčila oprýskaná fasáda astará zamřížovaná okna vpřízemí, nemluvě opopraskaných schodech, na kterých jsem si párkrát málem zlámal vaz. Jediná moderní vymoženost tohoto historického artefaktu byly posuvné dveře, které se automaticky otevřely, jen co jsem se knim přiblížil.

Za recepčním stolem seděla Vousatka, tedy Žaneta. Všichni kolegové na oddělení jí říkají Vousatka (samozřejmě kromě Emy, která tvrdí, že je to urážlivé), protože má knír jako Hercule Poirot. Tak dobře… Trochu jsem to stím popisem přehnal. Kdysi si to rozdávala smým dnes už bývalým šéfem.

Kriste, zase jsem si nedovedl vysvětlit, jak mohl přefiknout tohle, když měl doma tak hezkou ženu.

Vousatka držela vrukou jakýsi debilní ženský magazín sJulií Robertsovou na titulní straně – vjejím zájmu jsem pevně doufal, že čte článek odepilaci – aani pohledem omě nezavadila. Bez pozdravu jsem zamířil kvýtahu, zmáčkl knoflík sčíslem čtyři ačekal, než se ten starý krám rozjede. Čas jsem si krátil prohlížením vzrcadle připevněném na stěně. Probdělá noc abrzké vstávání si vyžádaly svoji daň. Pod očima se mi vytvořily tmavé kruhy ve tvaru olympijského loga. Propleskal jsem si tváře avyšel na tichou chodbu, kde za jiných okolností obvykle panoval čilý ruch.

Zaťukal jsem na mahagonové dveře sprázdnou cedulkou, na které donedávna stálo pplk. Mgr. Peter Dubiny – ředitel odboru kriminální policie, abez vyzvání jsem strčil hlavu do mezery mezi pootevřenými dveřmi afutrem.

Ve výhledu na nového šéfa mi bránila Emina rovná záda. Stála před stolem, ruce měla založené za zády, na sobě zelené kalhoty, jež jí obepínaly kulaté pozadí ave kterých vypadala tak fantasticky. Otočila se amně na malou chvíli pookřálo srdce.

„Prosím, jen pojďte dál,“ ozval se za Emou vysoký ženský hlas doprovázený klepáním podpatků na dřevěné podlaze. Vykoukl jsem za svojí nádhernou kolegyní azadíval se na naši novou nadřízenou. Na vteřinu mi proběhlo hlavou, že si ze mě někdo pořádně vystřelil, že se jedná onepovedený žert. Nešlo oto, že mi mělo rozkazovat opačné pohlaví, ale…

Sústy dokořán jsem civěl na ruku, kterou mi žena podávala. Vlasy měla sepnuté na temeni hlavy alícní kosti jí lemovaly dva zvlněné oranžové pramínky.

Na sobě měla tutéž károvanou sukni jako včera vnoci, akorát si vyměnila halenku za novou, sještě hlubším výstřihem.

„Gabriela Solčanská,“ představila se avystrašeně se na mě podívala. Doslova jsem slyšel, jak jí vynechal jeden úder srdce. Naším setkáním byla překvapená stejně jako já… jestli ne oněco víc.

„David Meizner,“ zakoktal jsem.

Solčanská? opakoval jsem si vduchu. To jméno mi bylo nějak povědomé. Kde jen jsem ho už slyšel? ptal jsem se sám sebe, než mi to konečně docvaklo.

„Vy jste příbuzná Adama Solčanského, toho prokurátora?“ Jsou si docela podobní, namlouval jsem si. Možná jsou sourozenci.

„Ano, Adam je můj manžel,“ prohodila nervózně astále mi mačkala ruku vpevném sevření. Měl jsem pocit, jako bych ji strčil do svěráku.

Nasucho jsem polkl. Bál jsem se otočit kEmě, abych nemusel čelit jejímu podezřívavému pohledu. Určitě se znašeho chování dovtípila, že cosi není úplně vpořádku. Ustoupil jsem okrok vzad, abych se vymanil ze sevření šéfčiny studené ruky aočima jsem zabloudil ke zlatému prstýnku.

Manželka Adama Solčanského? Co to má znamenat? Adam se nikdy nezmínil, že je ženatý – nebo ano? Do prdele! Měl bych víc poslouchat druhé anezajímat se jen osebe.

Naše nová nadřízená se posadila na kancelářskou židli (zřejmě aby se jí nepodlomila kolena), odsunula papíry na okraj stolu avyzvala nás, abychom si sedli naproti.

Za denního světla není vůbec přitažlivá, uvědomil jsem si. Vlasy měla oranžové jako zapadající slunce aprotáhlým obličejem připomínala spíš kobylu než lidskou bytost.

Opřela se adlouhé prsty poskládala do stříšky. Pohled věnovala výlučně Emě, na kterou se iusmívala. Naše naoko první seznámení nezahrála úplně dokonale. Vkanceláři panovala nepříjemná atmosféra, která byla doslova hmatatelná. Byl jsem si jistý, že Ema něco tuší, av hlavě se mi točily mozkové závity ve snaze vymyslet věrohodnou výmluvu, která by zakryla mé nestandardní chování. Neměl jsem vplánu přiznat, že jsem si to vnoci rozdal sprokurátorovou ženou. Nadále jsem se vyhýbal Emině pohledu, ikdyž jsem tím určitě přiléval oleje do ohně. Nakonec se otočila kSolčanské azačala ji informovat otom, co jsme se dozvěděli na místě činu. Nevnímal jsem ani jednu znich, pohledem jsem bloudil po kanceláři. Od pátku se místnost výrazně změnila. Na oknech byly nové žaluzie, parapet zdobily různobarevné květináče sorchidejemi av rohu místnosti stála skříň sknihami atlustými pořadači. Stůl byl úhledně uklizený, nekupily se na něm žádné zahnědlé složky ani obaly od pizzy či okoralé jídlo, jak tomu bývalo zvykem ustarého šéfa. Ve vzduchu se vznášela vůně čisticího prostředku aostrého parfému Solčanské. Onotebook se opírala fotka smanželi Solčanskými. Adam na ní objímal svoji ženu. Vypadali jako šťastný pár – háček byl vtom, že šťastná žena by nepodvedla svého muže sněkým, koho neznala ani hodinu. Anebo jo? Omanželském soužití jsem nevěděl zhola nic. Jak jen se ztoho vyvlíknu?

„Davide?“ bouchla do mě Ema avyrušila mě tak zvymýšlení únikového plánu.

„Ano?“

„Ptala jsem se, co jste se dozvěděli od svědků, kteří našli tělo,“ ozvala se šéfka apoprvé se zatvářila pobaveně. Všimla si, že jsem znašeho nečekaného setkání pořádně rozladěný, adobře se bavila. Jen škoda, že neviděla sama sebe ve chvíli, kdy jsem vešel do kanceláře – určitě by se vní krve nedořezal.

„Hm, pardon. Trochu jsem se zamyslel.“ Pištivě jsem se zasmál, až Solčanské vyskočilo obočí ke kořínkům vlasů. Periferně jsem zahlédl, jak nade mnou Ema hanbou koulí očima asklání hlavu. „Ehm, no...“ pokračoval jsem azopakoval jim výpovědi kluků. Řekl jsem všechno, na co jsem si vzpomněl.

„Dobře, ale stejně je předvolejte. Zvýslechu je třeba pořídit oficiální zápis,“ poučila nás jako školáčky.

Ema přikývla ajá jsem ji bez přemýšlení napodobil.

„Teď, jestli mě omluvíte, mám ještě jednu schůzku.“

„Do háje, co to mělo znamenat?!“ vystartovala na mě Ema, jen co jsem za námi zavřel dveře.

Nahodil jsem svůj nejnechápavější výraz. „Nic, proč?“ Apokračoval jsem dál vchůzi.

Ema mě chytla za rameno azatarasila mi cestu do kanceláře. „Přestaň mi lhát do očí. Ty jsi sní něco měl, že jo?“

Zahleděl jsem se do jejích modrých očí av tu chvíli jsem si uvědomil, že jestli řeknu pravdu, zklamu ji. Netušil jsem však proč. Proč by ji mělo ranit, že jsem se vyspal sjinou ženou? Jestli mě paměť neklame, byla to ona, kdo se mnou nechtěl mít nic společného. Odůvodňovala to tím, že kdyby nám náhodou vztah nevyšel, nikdy víc by znás nebyli stejně dobří přátelé. Šlo přesně oto, co jsem říkal na začátku – nerozumím jí. Nechce mě, ale když přiznám, že jsem spal se Solčanskou, bude schopná týden se mnou nemluvit. Nezbývalo mi tudíž nic jiného než zas aznova lhát.

„Jsi normální? To máš omně opravdu tak nízký mínění?“ zatvářil jsem se uraženě. Odmalička nás přece učí, že nejlepší obrana je útok.

Chvíli se mi zdálo, že jsem ji svou odpovědí zaskočil, potom však sklesle pronesla: „Bohužel tě znám, Davide. Přefikneš všechno, co má díru – takže moje odpověď je: Ano, mám otobě nízké mínění. Jestli jsi sní spal, nikdy ti to neodpustím.“

„Cože?!“ zvolal jsem, až mi hlas přeskočil do falzetu. Zdá se mi to, nebo Ema skutečně žárlí?

„Slyšel jsi dobře,“ odfrkla azmizela za dveřmi toalety.

Do kanceláře se vrátila odobrou půlhodinu později. Sedla si na židli apoložila si nohy na stůl, téměř se špičkami dotkla těch mých. Zbatohu vyndala rohlíky, tresku aruské vejce, které vzápětí posunula přede mě. Věděla, co mám rád. Atohle ruské vajíčko zbufetu jsem přímo miloval.

„Dobrou chuť,“ popřál jsem jí, když jsem se natáhl pro jídlo. Dalo mi zabrat, abych se neušklíbl.

Několik následujících hodin jsme buď seděli, překládali papíry zjedné strany na druhou, anebo probírali případ. Ve dvanáct jsme využili své právo na polední přestávku. Když jsme se vrátili, na recepci nás čekali Tomáš sLukášem vdoprovodu tří dospělých lidí.

„Dobrý den,“ promluvil jeden zdospěláků nesměle. „Přišli jsme kvůli tomu předvolání na výslech,“ dodal achytil Tomáše za rameno.

„Prosím, pojďte za mnou.“

Zavedl jsem je kvrzajícímu výtahu avyvezl se snimi do čtvrtého patra. Ema se rozhodla jít po schodech, vzhledem ktomu, že výtah byl pětimístný auž ijá jsem vněm byl nadbytečný. Všiml jsem si, že poslední dobou přestala používat výtah – jediným možným vysvětlením bylo, že se chtěla udržet ve formě, protože klaustrofobií určitě netrpěla.

Když jsme se šnečím tempem konečně vyvezli, Ema už stála přede dveřmi kanceláře.

„Prosím, posaďte se,“ pokynul jsem pětičlenné skupince asám jsem se usadil na židli upočítače.

Tomáš, kluk, se kterým jsem si povídal nad ránem, si sedl naproti. Jeho rodiče zůstali stát za ním. Otec si nahlas povzdechl apovzbudivě se na kluka usmál. Lukášův otec naopak nebral ohledy ani na syna, ani na Tomášovu těhotnou matku aobsadil poslední volnou židli. Srukama překříženýma na prsou se na mě znuděně zadíval. Ikdyž jsem ho neznal aza tři minuty společně stráveného času neřekl ani slovo, sjistotou jsem oněm mohl říct jedno: Je to arogantní blbec, který si osobě moc myslí. Prozradil ho nejenom povýšenecký pohled, ale ioblek za nemalé peníze analeštěné boty, kterými demonstroval svoji nadřazenost.

Zvedl jsem zrak kLukášovi avšiml si, že má oči opuchlé od pláče. Na levém víčku měl navíc ještě modrající krevní podlitinu. Ráno tam určitě nebyla. Zaťal jsem pěsti avzpomněl si na svého otce, který mně imatce zpříjemňoval život stejným způsobem. Ema si toho všimla, teplou dlaní mi přejela po zádech avrátila mě zpátky do kanceláře, kvýslechu. Znala moji minulost, takže se právem obávala mé reakce. Posunula kolečkovou židli na druhou stranu stolu anabídla ji Tomášově matce.

„Já postojím,“ oznámila Ema azamračila se na Lukášova otce, který se beze studu rozvaloval na měkké židli, zatímco žena ve třetím trimestru stála necelý metr od něj.

„Děkuju,“ řekla těhule as manželovou pomocí se usadila.

Utřel jsem si umaštěné prsty do vlhčeného ubrousku avysvětlil jim, proč se museli dostavit osobně. Když jsem skončil, Lukášův otec se předklonil, podíval se na náramkové hodinky, informoval nás otom, že nemá moc času, apožádal, ať sebou laskavě hodíme.

Probodl jsem ho pohledem amožná bych mu iřekl něco moc příjemného, ale všiml jsem si, jak Ema nenápadně pokývla hlavou. Naznačila mi tím, abych byl zticha. Poslechl jsem. Ovládl jsem se. Nejenom kvůli ní, ale ikvůli Lukášovi. Nechtěl jsem, aby si jeho otec později vylil zlost na synovi, ale musel jsem se fakt hodně držet. Měl jsem co dělat, abych mu neřekl něco pěkně peprného, avůbec mi nepomáhalo, že se Lukášův otec zubil od ucha kuchu.

„Nemějte obavy,“ vyplivl jsem na něj neochotně avěnoval mu falešný úsměv. „Všechno je vpořádku. Nejdřív si popovídáme sTomášem aaž pak svaším synem,“ pomstil jsem se mu vmezích toho, co jsem si mohl dovolit, asledoval, jak jeho obličej mění barvu zhnědé na purpurovou.

„To vžádném případě,“ vyštěkl. „Nebudu čekat, spěchám do práce. Vyslechněte nejdřív Lukáše apak toho druhého.“

„Tak aby vtom bylo jasno hned od začátku,“ zavrčel jsem amírně zvýšil hlas. „Tady rozhoduju já, ne vy! Řekl jsem, že si nejdřív popovídáme sTomášem, aaž pak svaším synem. Můžete počkat venku,“ dodal jsem, když chtěl Lukášův otec znovu protestovat, arukou jsem ukázal na dveře. „Můžeme začít?“ zeptal jsem se, když jsme vkanceláři zůstali jen já, Ema aTomáš srodiči. Kluk přikývl ajá se pustil do výslechu. Začal jsem formalitami, jako jsou jméno apříjmení, datum narození aadresa trvalého pobytu, pak jsem přešel kpodstatným věcem.

Výslech Tomáše Szaba však nepřinesl nic převratného. Vpodstatě mi jen zopakoval to, co mi stihl říct už ráno. Jedinou novinkou pro mě byly údaje ostarý (jak ji nazval Tomáš) Havírový – ženě, jíž patřila chata. Tomášův otec musel kvůli tomu volat svojí matce, která celý incident prospala pod vlivem prášků. Zřejmě byla stále ještě mimo, protože mu chvíli trvalo, než zní vydoloval adresu atelefonní číslo Havírové. Nejraději bych natahoval čas, abych pořádně potrápil Lukášova otce, ale vzhledem ke stavu Tomášovy matky jsem výslech po hodině ukončil.

Jen co Szabovi otevřeli dveře avyšli zkanceláře, vpadl do místnosti Lukášův otec. „Konečně,“ neodpustil si drzý tón abez vyzvání se posadil.

Zakoulel jsem očima, schválně, aby to viděl. Čekal jsem, jak zareaguje, ale naštěstí mlčel. Otočil jsem se kLukášovi. „Tvoje jméno?“¨

„Lukáš Rozhoň,“ odvětil kluk, když si sedl na volnou židli vedle otce.

Rozhoň? To jako fakt? Nahlas jsem si odkašlal, abych zakryl smích, který jsem jen stěží zadržel. Mé pobavení neušlo ani Emě, ani Lukášovu otci, který se na mě kysele zašklebil. Stakovým příjmením bych na jeho místě raději držel zobák. Kromě toho jsem si představil dnešní zlomyslné děti, které si zLukášova jména musely utahovat. To mě jen utvrdilo vdomněnce, že ho ve škole šikanují. Na zlomek vteřiny mi bylo kluka líto. Seděl na tvrdé židli jako zařezaný amnul si zpocené ruce. Byl tak hubený, že kalhoty na něm jen visely alímec košile byl třikrát větší než obvod jeho krku. Aty dioptrie…

„Datum narození?“

„Dvacátého sedmého října dva tisíce dva.“

„Adresa?“

„Helsinská dvacet devět, Košice,“ odříkával Lukáš.

Ema všechno zapsala akývla mi, abych pokračoval.