Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Tasha Boyd

Anglická lekce

Z anglického originálu Stolen English,

vydaného pod značkou Natasha Boyd, LLC,

v USA v roce 2022, přeložila Alžběta Komrsková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2024

jako svou 9252. publikaci.

Redakce Kateřina Romanová

Korektura Kateřina Hájková

Odpovědná redaktorka Karolína Stránská

Technická redakce a obálka Hana D. Benešová

Sazba Alena Libichová

Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2024

GRADA Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz, www.metafora.cz

Stolen English © 2022 by Natasha Boyd, writing as Tasha Boyd

Published by Natasha Boyd, LLC

Translation © Alžběta Komrsková, 2023

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024

Cover photo © Shutterstock

Cover Graphic Design © Hana D. Benešová, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-799-3 (ePub)

ISBN 978-80-7625-798-6 (pdf)

ISBN 978-80-7625-306-3 (print)

Věřím ti

Kapitola první

ANDREA

„To má ten mimozemšťan erekci?“

Při zvuku toho úsečného pobaveného mužského hlasu jsem leknutím nadskočila. Znala jsem ho. S přimhouřenýma očima jsem se otočila a spustila ruku se zápisníkem k boku.

A opravdu, v paprscích ranního slunce pronikajících mezi jilmy stál ten poslední člověk, kterého bych v zahradě se sochami čekala. Obzvlášť dneska. Evan Roark, osina v zadku a vedoucí ochranky mého šéfa. Dřív jsem si myslela, že jsme dobří přátelé, ale to už neplatilo. Ne od chvíle, kdy jsem si podle všeho nesprávně vyložila naše flirtování a Evan mě rychle vyvedl z omylu. Naše obvyklé škádlení bylo… mimo. Nebo jsem mimo byla já. Popravdě jsem vůbec nevěděla.

„Evane. Nenechala jsem tě dneska ráno na lodi daleko, předaleko odsud?“

Zastrčil si ruce do kapes černých kalhot obepínajících jeho svalnaté nohy. Opálená předloktí vyčuhující z krátkých rukávů bílého polo trička, které nosil při práci na lodi, se napjala. „To není zrovna přívětivý uvítání.“

„Co tady děláš?“ zeptala jsem se, podrážděná faktem, že mou pozornost jako obvykle upoutaly naprosté hlouposti jako jeho pitomé svaly a úsměv s dolíčky. Byl pastvou pro oči. Přesně můj typ. Široká ramena, svalnaté paže a stehna, ne příliš velký, ale dost na to, aby vypadal, že by mě dokázal bez námahy zvednout. Ale jít po svém typu nebylo něco, co bych byla ochotná opakovat. Ne po tom, čím jsem si prošla. Kromě toho… bral mě jen jako kamarádku. Už příšerně dlouho. „Nevěděla jsem, že tě zajímá umění,“ řekla jsem nedbale, jako by na jeho přítomnosti vůbec nezáleželo.

Rozhlédl se, nejspíš aby si prohlédl bizarní sbírku avantgardních uměleckých děl, a nakonec se vrátil pohledem k – jak správně poznal – plně vztyčenému penisu. „Tohle je umění? Oukej. Proč se dívám na vzrušenýho mimozemšťana?“

„Za předpokladu, že je to mimozemšťan,“ řekla jsem profesionálním tónem doktorky umění. Přinejmenším jsem si představovala, že by tak hypotetická doktorka umění, která po muzeu provází vykulené turisty, mohla znít. „A že mimozemšťani mají erekci.“ Obrátila jsem se zpátky ke kreatuře, pohlédla do jejích obrovských černých očí a na její mohutné válcovité tělo, které se div nepřevážilo velikostí a délkou objemného přívěšku, jenž jí disproporčně trčel z břicha. „Možná je to jen extra končetina, jako paže.“ Kousla jsem se do tváře, abych udržela vážný výraz.

„Ale co to znamená?“ Naklonil se blíž, a zatímco já bojovala se smíchem, zkoumavě si sochu prohlížel. Měsíce letního slunce probarvily jeho hnědé vlasy zlatem, a přestože byly krátké, na šíji se mu vlnily.

„Nevím, Evane. Velmi slavného a obdivovaného umělce Joana Miróa se už bohužel zeptat nemůžeme.“

„Mělo by to ve mně vyvolat nějaký pocity?“ zeptal se.

„Proč? Vyvolává to v tobě nějaký pocity? Možná šimrání? Však víš,“ ztlumila jsem hlas, „tam dole.“

Stiskl rty, odhodlaný nereagovat. „Je to poněkud velké.“

„Na paži, nebo na erekci?“

„Možná by to mohla být náhradní ruka, kterou používá, já nevím, aby se najedl? Nebo na třeba na otevírání dopisů? Nebo konzerv?“

„Myslíš, že je to otvírák na konzervy?“ zeptala jsem se s kamennou tváří.

Narovnal se a upřel na mě své otravně úchvatné oříškové oči. „Myslím, že oba víme, co to je.“ Odtrhl ode mě jiskřící pohled a se střízlivým výrazem se zahleděl na sochu. „Otázkou je… proč?“

Soucitně jsem ztlumila hlas a naklonila hlavu. „Žárlíš?“

„Nemám důvod si stěžovat, děkuju pěkně. A nepotřebuju nosit vzpěračský opasek, abych si při erekci nevyhodil záda. Ačkoliv…“ S falešně vážným výrazem si promnul bradu a prohlédl si sochu. „Celkem mě pobolívají bedra.“

„To je tím, že stárneš.“ Lhal. Ten chlap byl ve špičkové kondici. A já jsem nechtěla myslet na jeho erekci. Nechtěla.

Chtěla.

Ne!

„Mluv za sebe,“ řekl a úkosem na mě pohlédl.

Spadla mi brada. „Páni. Dneska ráno jsi vážně okouzlující.“ Zamračila jsem se. Nemusel vědět, že dneska jsem se na svých třicet tři cítila každým kouskem svého těla. Měla jsem narozeniny – ty skutečné –, a když jsem se dnes ještě před svítáním probudila, připadalo mi, jako bych se probrala doopravdy. Zprudka jsem se posadila a v hlavě jsem měla jedinou otázku: Co dělám se svým životem?

Okamžitě jsem si požádala o schůzku s Lilian, hlavní kurátorkou, a domluvila si jednání s advokátkou, jejíž vizitku jsem už celé měsíce žmoulala v kapse. Za probuzení s existenční krizí možná tak trochu mohlo to, co se mezi mnou a Evanem stalo, nebo spíš nestalo.

Sice jsem si nebyla úplně jistá, jestli jsem vůbec připravená, ale tak jednoznačné odmítnutí bylo zkrátka ponižující. A stejně za to mohla moje kamarádka Josie. A šampaňské. Stalo se to v nočním klubu v Saint-Tropez. Josie mě zrovna přesvědčila, že se Evanovi líbím. A já jsem se tu noc cítila tak volná a odvážná. Bylo to poprvé po dlouhé době, kdy jsem se nedržela zpátky. Evan byl celý rozmrzelý, rozkazovačně mi něco šeptal mi do ucha, a než jsem se stačila zarazit, natočila jsem hlavu a pokusila se ho políbit. Podle toho, jak se narovnal a chladně mě odstrčil, by člověk řekl, že jsem mu vrazila facku. Bože, bylo to tak hrozně ponižující. A potom se mi ten pitomec celé dny vyhýbal, takže jsem se ani nemohla tvářit, jako by se to nikdy nestalo. Josie musela vlézt zamilovanost na mozek, jinak si nedokážu vysvětlit, jak ji vůbec napadlo, že na mně Evan něco vidí.

Soustředila jsem se na sochu. Umění. Správně. Kreatura skutečně měla kolem pasu něco, co připomínalo bronzový opasek. „No jo. Asi má fakt vzpěračský opasek.“ Vytáhla jsem zápisník a předstírala, že si zapisuju rychlou poznámku.

„A co tady děláš ty?“ zeptal se Evan s nevinným výrazem. „Proč si píšeš poznámky o mimozemšťanech s erekcí?“

„Já –“ Spustila jsem zápisník zpátky k boku, abych ho skryla před jeho pohledem. Mým primárním zaměstnáním byla pozice hlavní stevardky na megajachtě Xaviera Pascala – jachtě, na které jsem žila a pracovala jen pět měsíců v roce. Když skončila letní sezóna, vypomáhala jsem jako dobrovolnice v umělecké nadaci. A Evan, vedoucí Xavierovy ochranky, jeho osobní strážce a nejspíš taky nejlepší přítel, musel být ksakru úplně všude, kam jsem se během léta vrtla. A podle všeho i mimo sezónu. Neměla jsem v úmyslu Evanovi vykládat, proč jsem tu o měsíc dřív než obvykle. „Ptala jsem se tě na to jako první, ale neodpověděl jsi.“ Pak mě napadlo něco, nad čím jsem podrážděně zaskřípěla zuby, než jsem pokračovala. „Ty jsi mě zas sledoval, co?“

Krátce se zašklebil. „Je to naprostá náhoda. Měl jsem tu nějaké pochůzky, víš. Ty jsi byla pryč. A vzhledem k tomu večírku příští týden, bezpečnost je prvním místě. Můj tým –“

„Bezpečnost je vždycky na prvním místě,“ protočila jsem oči.

Zvedl ruce. „Přísahám, zkoušel jsem ti volat. Nebrala jsi to. Pak jsem musel něco vyzvednout z domu ve Valbonne, ale nebyla jsi ani tam. Sem jsem stejně musel.“

„Lžeš.“

„Nelžu. A kdybys mi zvedla telefon, ušetřil bych si cestu.“

„Evane,“ pronesla jsem podrážděně.

„Andreo,“ odpověděl bez zaváhání. Nevzrušeně.

„Jen… se mi kliď z cesty.“ Založila jsem si ruce na hrudi a přitiskla si zápisník k tělu. Bože. Otočila jsem se k němu zády a vydala se podél zrcadlové fontány. Její dno zdobila mozaika a z vody trčely další sochy. Vážně by tu měli udělat chodníček, zareptala jsem v duchu, když jsem zakopla o sukovitý kořen. Přede mnou byly skleněné dveře vedoucí do vnitřní části galerie. Zamávala na mě Lilian, hlavní kurátorka. Zvedla jsem ruku, abych jí zamávání oplatila. Schůzku jsme měly domluvenou na deset třicet. Pohlédla jsem na hodinky. Sakra, deset dvacet devět. Kvůli Evanovi jsem málem přišla pozdě.

„Lil –“ začala jsem.

„Ach, Evane,“ zavolala přes mou hlavu. „Tady jsi! Ty obrazy mám pro tebe připravené v kanceláři.“

Věnoval mi nenápadný, ale spokojený úšklebek. „Jak jsem řekl, měl jsem tu nějaké vyřizování. Ale mohla jsi to udělat za mě, když už jsi tu byla – kdybys mi zvedla telefon.“ Vykročil, aby se kolem mě protáhl k Lilian, ale náhle se zastavil, až příliš blízko. V nose mě zalechtala jeho otravně příjemná vůně s tóny citronu a borovic. No dobře, jeho blízkost mě polechtala i o něco jižněji. Zaskřípala jsem zuby.

„Ale vědět, kde se nacházejí Xavierovi nezvěstní zaměstnanci, je tak trochu moje práce,“ dodal. „Takže ano, vyhledal jsem si polohu tvýho mobilu.“

Hrdelně jsem na něj zavrčela. „Nejsem nezvěstná, pracuju tady mimo sezónu každý rok. Což samozřejmě víš, stalkere.“

Sklonil se k mému uchu a vrčení mi odumřelo na jazyku. Srdce mi divoce tlouklo. „Ten zvuk se mi líbí. Měl bych tě nasírat častěji.“

Ztuhla jsem. Sakra, tohle znělo jako flirtování. Proč si se mnou takhle hrál? Moc se to nelišilo od toho, co udělal tu noc v Saint-Tropez. Není divu, že jsem byla tak zmatená a podrážděná.

Evan se okamžitě odtáhl a něco se mu mihlo tváří, jako tolikrát předtím. Narovnal se. „Až ti příště napíšu, odpověz.“

A přesně proto byla moje pitomá zaláskovanost naprosto mimo mísu. I kdybych měla začít znovu randit – ne snad, že by o mě Evan jevil zájem –, s ním by mi to neklapalo. Možná mi připadal fyzicky atraktivní, ale jeho potřeba všechny a všechno řídit dokázala moje libido dokonale zchladit.

Přinejmenším to tak bývalo. Mělo by to tak být.

„Bože.“ Protočila jsem oči a zatřepala hlavou, abych to kouzlo prolomila. Pohlédla jsem na Lilian, připravená se omluvit.

Ta však mezitím zmizela uvnitř, kde čekala na Evana. Nebo na mě.

Evan se hluboce, hrdelně zasmál, až mi z toho zvuku naskočila husí kůže, a zamířil dovnitř. Pak se zarazil. „Jo, než na to zapomenu. Meg a Sue mě poprosily, ať tě pozvu dneska večer do baru.“

„Nemůžu.“

Přimhouřil oči. „Nemůžeš, nebo nechceš?“

„Budeš tam?“

„Ano.“

„Pak nechci.“ Chtěla jsem. Meg a Sue jsem zbožňovala, a když poté, co Xavier po smrti své ženy zredukoval posádku, souhlasily s návratem, byla jsem štěstím bez sebe. Milovala jsem jejich energii. Dobře se mi s nimi pracovalo a staly se z nich mé dobré kamarádky. A měla jsem narozeniny. Moje staré já mělo narozeniny. Ale to nikdo nevěděl. Nebo snad Evan ano?

Jako by mi četl myšlenky, křivě se usmál a přimhouřil oči. Vypadalo to, že chce něco dodat, ale nakonec jen pokrčil rameny a vešel dovnitř.

To bylo na panu Vyrovnaném nejhorší – protože na mě nikdy nereagoval, bezděky jsem mu říkala víc a víc věcí, které by náhodnému kolemjdoucímu nejspíš připadaly jízlivé. Nevěděla jsem, jestli testuju jeho hranice, nebo se snažím zamaskovat svou zamilovanost. Nejspíš oboje. Byla to zamilovanost, které jsem nerozuměla. Ani trochu. Proč zrovna on? Samozřejmě kromě toho očividného – byl přitažlivý a jeden z mála mužů v mé blízkosti.

Moje pokusy ho vytočit ho nechávaly chladným. Byl vůči nim doslova imunní.

Teď jsem se cítila mizerně, ochuzená o jeho přítomnost a provinile z toho, co jsem řekla. Jako by ve mně vážně probouzel to nejhorší. Další důvod, proč jsem si nás dva nedokázala představit spolu.

Dlouze jsem vydechla a zvedla tvář k nebi. Navzdory přerušení jsem se těšila na schůzku s Lilian. Věděla jsem, že zaválím a bude to první krok k mému novému životu. Další krok mě čekal v poledne, jen za hodinu a půl, kdy jsem se měla setkat se svou novou domácí. A zítra s advokátkou.

Ale ze všeho nejdřív jsem ve svém mobilu zakázala sledování polohy. Evan Roark, pan Bezpečnostní stráž osobně, sice bude mít záchvat vzteku, ale bude to muset skousnout.

Po schůzce s Lilian, která se vydařila přesně podle mých představ, jsem ve svém vypůjčeném smartu, ve kterém si, nalijme si čistého vína, člověk připadá jako ve stavebnici Lego, vyrazila klikatými cestami francouzského Provence do své příští destinace.

Když jsem dorazila do vesnice, natěsno jsem zaparkovala mezi dva mopedy do prostoru, který vypadal, že se do něj nevejde ani vyplivnutá olivová pecka. Díky bohu za smart. Měla jsem štěstí, že bylo po turistické letní špičce, a já tak mohla zaparkovat poblíž brány do vesnice. Parkoviště sedělo na kamenitém výčnělku končícím prudkým svahem s výhledem na zelené údolí a malebné kopce poseté středověkými městečky v dálce.

Natáhla jsem krk, abych viděla na impozantní hradby vedle sebe. Městečko bývalo pevnost. Vypadalo jako pevnost. Pokud by pevnost byla Mekkou umění a roztomilých, ale chátrajících kočičích hlav. Středověká vesnice Saint-Paul-de-Vence byla už staletí domovem umělců, spisovatelů a básníků. Z místa, kde jsem stála, nebylo vidět do jejích útrob, ale už jsem ji jednou navštívila a tehdy jsem si uvědomila dvě věci: musím se sem někdy vrátit, a pokud se někdy dostanu do téhle životní fáze, tady to celé vyřeším. Projelo mnou vzrušení. Vystoupila jsem z auta a zamkla ho.

Vzduch byl teplý s dotekem chladného podzimního vánku, který mě ve stínu štípal do holých paží a který bude v poledne ten tam. Bude trvat přinejmenším další dva měsíce, než zmizí i poslední zbytky léta.

Vstup do vesnice byl tvořen volným prostorem mezi dvěma vnějšími hradbami, které se navzájem překrývaly, aby útočící armády z většiny úhlů neviděly přesné místo, kde se vchod nachází. Městečko působilo chráněné.

Jakmile jsem prošla kolem metr a půl široké hradby a kovových zábran, nabídly se mi dvě možnosti – cesta po levé straně vedoucí kolem restaurace Le Tilleul a užší dlážděná ulice přímo přede mnou, stoupající vzhůru mezi budovami. V restauraci bylo několik strávníků, ale nával přijde až za pár hodin, kolem oběda. Vytáhla jsem adresu, kterou mi zaslala majitelka bytu, a vykročila užší uličkou. Každé tři metry mírnil stoupání nízký schod. Obě strany ulice lemovala průčelí obchodů a umělecké galerie, většina až na pár výjimek po sezóně zavřená. Nahlížela jsem dovnitř a zapisovala si ty, které mě zaujaly a do nichž bych se chtěla co nejdříve podívat. Přes cestu mi přeběhla černá kočka, a když jsem došla na roh, smysly mi zaplavila vůně čerstvě upečeného chleba. Přede mnou stará žena zametala slaměným koštětem chodník před svým domem.

Za další zatáčkou doleva se cesta dělila, nahoru mezi další budovy a dolů k silnici, která lemovala městské hradby. Přesně uprostřed stál úzký měšťanský dům s modrými dveřmi, jediným oknem s pevnými, ale pěknými mřížemi a malou verandou. Většinu oprýskané štukové omítky, pod kterou byl vidět původní kámen, pokrývalo popínavé víno.

Dům byl omšelý a dokonale malebný. A vypadal bezpečně. Dveře se otevřely dokořán.

Kapitola druhá

„Bon, tady jsi! Andrea? Oui?“ Z malého vesnického domku vyšla usměvavá žena. Kolem hlavy se jí vznášely tmavé kudrliny a křivky jí těsně obepínaly vybledle červené šaty pod kolena zdobené maličkými kvítky, které by na mně vypadaly jako pytel.

„Marianne?“ zeptala jsem se. „Ráda tě poznávám.“

Potřásly jsme si rukama.

Díky svému francouzskému přízvuku a chraptivému hlasu byla ještě přitažlivější.

„Máš štěstí, nebo spíš já. Ten inzerát jsem zveřejnila teprve včera večer. Mrzelo mě, že jsem přišla o svého zimního podnájemníka, a myslela jsem, že se sem nebude nikdo chtít nastěhovat. A bon. Jsi tu ty!“

Měla jsem štěstí, že jsem si její byt mohla pronajmout. Byl ohromně populární na krátkodobý pronájem během pěti měsíců letní sezóny a pro dlouhodobý pronájem v zimě. Už jsem ho viděla dřív, když jsem tu sháněla bydlení, ale nikdy se mi nepoštěstilo. Když jsem dnes ráno zjistila, že je volný, okamžitě jsem Marianne zavolala. Měla jsem pocit, jako by zakročil osud. „Štěstí mám rozhodně já. Chtěla jsem si ten byt pronajmout už celé roky, ale nikdy to časově nevyšlo.“

„Nemáš zavazadla?“

„Ještě ne. Přivezu je, jakmile mi skončí sezónní práce.“

„Tady máš parkovací povolení pro dolní bránu.“ Podala mi zalaminovanou kartičku a já ji schovala do auta. „Parkoviště je vpravo, hned za vjezdem.“

To bylo další plus bydlení v Saint-Paul-de-Vence. Do centra vesnice se dalo dostat jen dvěma způsoby. Pěšky, jak jsem dorazila já, a po silnici s několika dalšími kovovými zábranami, které se spouštěly jen pro auta s povolením a rozvoz. Příčilo se mi, že takhle musím uvažovat, ale jistota je jistota.

„Pojď dál.“ Mávla ke dveřím. „Ale klidně můžeš parkovat na veřejném parkovišti, pokud to pro tebe bude jednodušší.“

„Tak to nejspíš budu většinu času dělat.“

„Vyšplhat se sem je docela náročné, ale zvykneš si.“

Vchodové dveře vedly do útulného obývacího prostoru s rohovým krbem, pohodlnou dvoumístnou sedačkou, starým dřevěným farmářským stolem, který fungoval jako jídelní stůl i kuchyňský ostrůvek, a krátkým kuchyňským pultem se skříňkami u zadní stěny. Kuchyni doplňovala roztomilá modrá lednice v odstínu drozdích vajec, dřez a varná deska se dvěma plotýnkami. Na levé straně se vedle dřevěných dveří s visacím zámkem zvedaly do patra úzké kamenné schody.

Marianne ukázala na dveře. „Tudy se jde do druhého, menšího bytu, ale zájemce pronájem stornoval, takže je zamčeno.“

„Dáš mi vědět, pokud si ho někdo pronajme?“ To poslední, co jsem potřebovala, byl nějaký úchyl hned vedle.

„Samozřejmě! Ale ten byteček nemá kuchyň a takhle pozdě se už letos nevyplatí jen na krátkodobý pronájem zapínat topení a plyn. Jistě to chápeš.“ Mávla rukou. „Tady je obývák.“

Nevelký prostor měl vysoké stropy a všechno bylo světlé a vzdušné, od krémového štuku na stěnách a podlahy po lehké závěsy, skrz které dovnitř pronikalo světlo. Na širokém okenním parapetu seděla starožitná, světle zelená sklenice od olivového oleje a v ní několik olivových větviček.

„Doufám, že jsi zvyklá na malé prostory,“ řekla Marianne, když mi ukázala, kde se v malém kuchyňském koutě nachází vše potřebné.

„Většinu času žiju na lodi, takže jo. A tohle je božské. Máš skvělý vkus.“

Rozzářila se. „Děkuju. Zjistila jsem, že nejlepší je jednoduchost.“

V patře byla ložnice stejně velká jako obývák, s oknem s výhledem na přední vchod a větším bočním oknem, před kterým stál dřevěný psací stůl. Marianne došla k většímu oknu a odhrnula světlé lněné plátno, čímž dovnitř vpustila pražící slunce. „A teď přijde to nejlepší. Tohle okno je nad úrovní hradeb. Koukni.“

Když okno otevřela, přistoupila jsem k ní, vdechla čerstvý vzduch a zahleděla se na zvlněná venkovská pole, zelená a zářící v podzimním slunci. Představila jsem si, jak se ráno ve vycházejícím slunci třpytí mlha. Znovu jsem se nadechla. Cítila jsem, že je to jeden z mých nejhlubších nádechů za několik posledních let. Stužky napětí povolily. „To musí být krása, probouzet se s takovým výhledem.“

„Radši spi se zataženými závěsy, pokud teda nechceš, aby tě ráno budily sluneční paprsky v očích.“ Zasmála se a ukročila. „Koupelna je malá, ale…“

Prohlédla jsem si velkou manželskou postel a koupelnu. „Je to dokonalé. Upřímně nevím, co se vším tím prostorem dělat. Dostanu slevu, když zaberu jen čtvrtinu postele?“ zažertovala jsem.

Marianne se zasmála. „Musíš se naučit pořádně se rozvalovat. Možná s milencem?“

Urputně jsem zavrtěla hlavou. „Ale ne.“

„Ne? Pourquoi non? Jsi mladá a krásná.“

Rozpačitě jsem nad jejím komplimentem mávla rukou, nejistá, jak co nejrychleji změnit téma. „Je to… složité.“ Jakože tam nejspíš mám pavučiny a podobné věci. Ale potěšila mě, že mě nazvala mladou a krásnou v den, kdy jsem se tak ani zdaleka necítila.

„Ha. Bien sûr. Kdy není láska složitá?“ Zasmála se. „No, možná někoho potkáš. Ale ne v tomhle městečku. Rozhodně se vyhýbej umělcům, zlomí ti srdce, protože jsou rozervaní a nenávidí sami sebe. A taky tu nezůstávají moc dlouho. Znám všechny, kteří tu žijí, a jsou staří a nevrlí. Jsem ráda, že žiju a pracuju dole v Nice.“

Sevřel se mi žaludek. Doufala jsem, že žije někde poblíž, protože by bylo příjemné mít kamarádku nebo někoho v mém věku, s kým bych si mohla občas zajít na drink. Měla jsem sice Meg, Sue a zbytek posádky, ale jen do konce sezóny, a pak mě čekala osamělá zima.

„Ale pokusím se sem jezdit co nejčastěji, kousek odtud žijí moji rodiče. Až přijedu příště, mohly bychom si zajít na sklenku vína a já ti povyprávím o všech místních postavičkách. Znám spoustu vtipných historek o lidech, které tu nejspíš poznáš.“

„To by bylo skvělé. Moc ráda.“

„A možná bys mohla přijet dolů do města, místo schovávání tady, a já ti můžu najít milence.“

Mdle jsem se usmála. Nechtěla jsem znovu protestovat a udělat z toho zvyk. Nejspíš jsem si měla pronajmout byt ve městě, kde to víc žije a kde je víc lidí v mém věku, ale… bezpečnost… a ticho a… krůček po krůčku.

„Alors, proč se vůbec zašíváš v mém domečku básníků? Musíš milovat ticho a nudu,“ zeptala se Marianne s okouzlující přímočarostí, na kterou už jsem si v Evropě zvykla. Jako by mi četla myšlenky. Společně jsme sešly zpátky do přízemí. „Píšeš knihu?“ zeptala se.

„Bože, ne.“ Při myšlence, že bych se měla posadit a nekontrolovaně ze sebe vypustit proud slov, jsem se otřásla. Bůh ví, co by stalo, kdybych to udělala. „Ne.“

Pod schody vzala z háčků na zdi dva kávové šálky a ukázala mi, jak používat kávovar. Ale obtěžkané ticho, které se rozhostilo po její nezodpovězené otázce, jako by čekalo, až ho vyplním.

Nadechla jsem se. „Budu pracovat v Nadaci Maeght. Normálně tam dělám dobrovolnici, ale teď to bude opravdová práce. Kdysi dávno jsem studovala dějiny umění. Odsud je to ke galerii kousek. A… taky potřebuju prostor, abych vymyslela, co se životem.“

„Složitým milostným životem?“ zeptala se, podala mi černou kávu a ukázala na košík základních surovin, které připravila pro hosty a které zahrnovaly malé smetánky do kávy.

„Ten je toho součástí.“ Velkou součástí, pokud jsem k sobě měla být upřímná, na což jsem rozhodně nebyla připravená. „Ale jsem tady, protože si potřebuju utřídit i zbytek života. Potřebuju ticho a prostor přemýšlet. A posledních pět měsíců jsem žila v miniaturní kajutě, která není natolik velká, abych mohla změnit názor.“

Marianne se zasmála.

„Kromě toho jsem se posledních pár let věnovala jen práci a jsou věci, které bych chtěla zkusit.“

„Například?“

Naklonila jsem hlavu ke straně a pomyslela na věci, po kterých jsem toužila, zatímco jsem byla zavřená na lodi. „Chci jít na túru a myslím, že bych chtěla spát pod stanem, protože jsem to nikdy nezažila. Chci zjistit, co ráda dělám. Upřímně, zajímá mě vůbec ještě umění a jeho dějiny? Dřív jsem hodně vařila. Baví mě to pořád? Myslím, že chci zjistit, kdo doopravdy jsem. Možná kým chci být. A číst si.“ Dlouze jsem vydechla. „Chci přečíst tunu knih. Na lodi nikdy nemám na čtení čas, takže to chci během volna dohnat. Omlouvám se, vychrlila jsem na tebe spoustu osobních věcí.“ A nebyla to ani půlka.

Se soucitným úsměvem nad tím mávla rukou, aby naznačila, že jí to ani v nejmenším nevadí. „To ti povím. Možná předčasná krize středního věku?“ Přesunuly jsme se ke vchodovým dveřím a posadily se na dvě židle u stolečku na maličké verandě před domem. Její hluboké tmavé oči byly laskavé a hloubavé. „Máš štěstí. Nikdo z nás nemá příležitost si dát tak dlouhou pauzu od práce. Je dobře, že ty ano. Myslela jsem, že většina lidí z jachet v zimě pracuje na horských chatách.“

„Můj šéf dobře platí, takže v době, kdy nás nepotřebuje, pracovat nemusíme.“ Vyhnula jsem se očividné otázce, proč po sezóně neodjedu.

„Kdo je tvůj šéf?“

„Ehm, to ti nemůžu říct.“ Zrozpačitěla jsem. „Omlouvám se. Teda, není to žádný kriminálník nebo tak, ale vedoucí jeho ochranky nás přinutil podepsat souhlas s tím, že nikde nebudeme zmiňovat jeho jméno.“

Marianne hvízdla. „Páni. To musí být někdo důležitý. Omlouvám se. Jsem zvědavý člověk. Ráda vyzvídám. Vždycky mi můžeš říct, ať si hledím svého. Můj přítel mi to říká pořád. Samozřejmě s láskou.“ Zašátrala v kapse šatů a vytáhla cigarety a zapalovač. Když mi jednu nabídla, zavrtěla jsem hlavou, a ona si zapálila a zhluboka potáhla.

Pořád jsem si nezvykla na to, kolik Francouzů kouří. Jako by do téhle země nedoputovaly zprávy o škodlivosti cigaret.

„Brzo s tím seknu, slibuju. Omezila jsem to na jednu denně. Ale u kávičky se těžko odolává.“ Natočila hlavu k ulici a vyfoukla dým. „S přítelem rádi stanujeme poblíže Les Gorges du Verdon. Až naplánujeme další výlet, dáme ti vědět a třeba by ses k nám mohla přidat? Pak si budeš moct odškrtnout túru i stanování.“

„Ach, nechci se vnucovat.“

„O samotě to stejně není žádná zábava. Normálně zveme přátele. Můžeš jet sama, ale třeba už budeš mít tou dobou milence.“ Zavrtěla obočím.

Zasmála jsem se. „Ty vážně chceš, abych si někoho našla, co?“

„No jasně. Život s milencem je lepší. S dobrým milencem. Všichni potřebujeme spát, jíst a šoustat. A Francouzi všechny tři věci ovládají dokonale.“

Šokovaně jsem vyprskla smíchy a Marianne se ke mně přidala. Jedině někdo tak pěkný a se sexy francouzským přízvukem jako Marianne by mohl říct s vážnou tváří něco takového a neznít přitom neomaleně. Asi jsem se do ní trochu zamilovala. „Mám to na seznamu. Až přijde čas,“ přiznala jsem zdráhavě.

„Ha!“ S širokým úsměvem se plácla po stehně.

Když jsme dopily kávu, vrátily jsme se dovnitř a Marianne mi ukázala, jak zapnout televizi, dala mi heslo k wi-fi a ujistila se, že na sebe máme telefonní čísla, protože až dosud jsme spolu komunikovaly převážně e-mailem.

Když odešla, postavila jsem se doprostřed obýváku a zavřela oči. S hlubokými nádechy jsem napočítala do pěti a pokusila se udržet uvolněný pocit v hrudi, ale neúspěšně. Panovalo podivné ticho a klid. Každý rok se mi celé měsíce země kývala pod nohama a ve chvílích, kdy jsme neměli hosty, mě doprovázely zvuky moře a lodi – šplouchání vln, skřípění a houpání lodi a hukot motoru.

Znovu jsem se nadechla, oči stále zavřené. Přes kamenné zdi, nebo možná otevřeným oknem v patře, ke mně pomalu pronikaly zvuky života, ptačí zpěv. Prudce jsem otevřela oči a došla k předním dveřím. Jak mi ukázala Marianne, zamykaly se zvenku pomocí kódu. Otočila jsem vnitřní koulí a dveře se automaticky zamkly. Zkusila jsem bezpečnostní zástrčku, a když hladce vklouzla na místo, napětí v mých ramenou povolilo. Přední okno se nedalo otevřít a navíc na něm byly ty pěkné kovové mříže.

Přešla jsem k bočnímu oknu a prohlédla si páčku a zamykací mechanismus, které byly stejné jako nahoře. Vypadaly bytelně. Ujistila jsem se, že je okno zavřené. Když jsem vyhlédla ven, všimla jsem si, že díky svažující se ulici dovnitř uvidí jen někdo opravdu vysoký a i tak nejspíš zahlédne jen strop. Zacouvala jsem do kuchyně a přeměřila si okno z dálky. K vlastní spokojenosti jsem zjistila, že z kuchyně i sedačky vidím jen vršek hradeb, což znamenalo, že mě mohl vidět jen někdo, kdo by stál přímo na nich.

Stejným způsobem jsem zkontrolovala ložnici v patře. Okno s mléčným sklem v koupelně nebylo dost velké na to, aby se jím někdo mohl protáhnout. Cítila jsem se v bezpečí.

V tašce, kterou jsem nechala na posteli, mi zabzučel mobil. Dnes mě čekala spousta práce. Spěšně jsem odstrčila velkou obálku, která zabírala většinu kabelky, a vytáhla mobil. Na obrazovce zeleně blikal nápis Bezpečnostní stráž – posměšná přezdívka, pod kterou jsem si Evana uložila do telefonu.

Bezpečnostní stráž: Kde jsi?

Vyřizuju další pochůzky. Vrátím se za dvě hodiny. Všechno v pořádku?

Bezpečnostní stráž: Máš vypnuté sledování polohy.

Už si toho všiml. Polkla jsem špetku viny. Mohla jsem dělat hloupou, nebo se přiznat. Částečně. Bude vytočený.

Holka občas potřebuje soukromí. Za chvíli ho zase zapnu.

Nebo taky ne. Ještě jsem se nerozhodla.

Několikrát se objevily tři tečky signalizující, že píše zprávu, ale pokaždé po chvíli zmizely.

Posadila jsem se na postel a netrpělivě si okusovala stranu palce. Mobil konečně zabzučel. Jo. Byl vytočený.

Bezpečnostní stráž: Co to má sakra znamenat, Andreo? Jak mám dělat svou práci, když se záměrně vystavuješ nebezpečí?

Zhluboka jsem se nadechla a zamračila se na slova, která napsal.

Nejsem v nebezpečí. A nejsem tvoje práce.

Bezpečnostní stráž: Každý, kdo dělá pro Xaviera, je moje práce.

Klídek, taťko. Jsem v naprostém bezpečí. Kéž by mohl vidět, jak protáčím oči.

Bezpečnostní stráž: Zapni to.

Srdce mi bušilo až v krku. Ne.

Pak se mi na rty vydral úsměv. Popravdě, ten chlap byl pokaždé tak bez výrazu a vyrovnaný, že mi představa, že mu trochu zabrnkám na nervy, připadala absurdně zábavná. Byl to pošuk posedlý kontrolou.

Při té myšlence se můj úsměv rozplynul. Chlapů posedlých kontrolou jsem si užila víc než dost. Dost do konce života. Začínala jsem si říkat, jestli nemám podvědomý „typ“, který mě k sobě táhne. A to bylo nepřijatelné.

Vstala jsem a seběhla do přízemí. Tenhle týden na mě čekala spousta povinností. Asi po sté jsem zatoužila, aby tu pořád byla Josie. Meg a Sue byly úžasné, ale byly nejlepší kamarádky a já byla páté kolo u vozu. A přála jsem si, abych si mohla s Josie nebo kýmkoliv jiným promluvit o tom, co jsem se chystala udělat.

Kapitola třetí

Když jsem se po své druhé schůzce s advokátkou vrátila na loď, rychle jsem se protáhla kolem cateringového týmu, který najali kvůli přípravě večírku, aby si posádka mohla užít konec večírkové sezóny. Byl to hektický, ale vzrušující víkend a já jsem se zítra měla přestěhovat do svého nového bytu v Saint-Paul-de-Vence.

Ve své malé kajutě jsem věnovala mimořádnou péči svému vzhledu. Potom, co jsem se osprchovala a vyfoukala si vlasy, jsem strávila dlouhou dobu nanášením vážně pěkného, ale přirozeně vypadajícího make-upu, který jsem si před pár měsíci pořídila na nákupech s Josie. Obyčejně jsem nosila jen tónovací krém na obličej s ochranným faktorem a balzám na rty, ale dneska to bylo jiné. Inspirovala jsem se tutoriálem na sociálních sítích a výsledek mě vážně mile překvapil. Neměla jsem moc s čím pracovat, ale přinejmenším jsem vypadala, že jsem si dala záležet. Pak jsem vklouzla do šedých hedvábných šatů a sandálů na vysokém podpatku s pásky kolem kotníků. Takovým móděním jsem vykročila ze své komfortní zóny, nemluvě o tom, že jsem v poslední době přibrala, tak jako každé léto na lodi bez možnosti cvičit a s Kuchařovými neuvěřitelnými jídly. Každý rok bylo těžší a těžší nabytá kila shodit, ale jelikož dnešní oslava konce sezóny byla první za několik posledních let, všichni se na ni vyšňořili, takže jsem musela vyvinout alespoň nějakou snahu. A vzhledem k tomu, že nám Xavier výslovně zakázal dnes večer pracovat, jsem si nemusela dělat starosti s praktičností svého oděvu. Hluboko uvnitř jsem věděla, že touha obléct si něco omračujícího byla součástí neklidu, který jsem poslední dobou cítila. Chtěla jsem zjistit, jestli mám pořád dost sebevědomí, abych dokázala vypadat sexy. Třesoucí se rukou jsem nanesla řasenku a zkontrolovala čas, spokojená, že jsem byla připravená ještě před začátkem večírku, a zbýval mi tak čas na další část mého plánu.

Vytáhla jsem šuplík úzké komody a vyndala obyčejnou bílou obálku, kterou jsem schovávala mezi spodním prádlem. Zhluboka jsem se nadechla, vyloudila na tváři úsměv a zamířila na smluvenou schůzku.

Vyběhla jsem schody a prošla kuchyňkou až ke kajutě majitele. Dveře byly zavřené. Ve chvíli, kdy jsem zvedla ruku, abych zaklepala, se dveře otevřely a probodl mě zelenohnědý zamračený pohled vedoucího ochranky neboli Bezpečnostní stráže a osiny v zadku, Evana Roarka. Byl oblečený v dokonale padnoucím tmavém obleku a modré košili rozepnuté u krku. Jak jinak. Halila ho jemná vůně mýdla a dřevité kolínské, která mi byla povědomá, ale nedokázala jsem ji identifikovat. Ztěžka jsem polkla. Musel ze sebe dělat můj kryptonit? V uzavřeném prostoru to bylo těžké i v běžné dny. Vážně jsem se potřebovala dostat pryč a poznat nové lidi, aby tahle stupidní situační fixace zmizela.

Evan si mě přeměřil od hlavy k patě. Zacukala mu čelist a zamračil se.

Skvěle. Možná jsem přece jen nebyla omračující. Cítila jsem, jak se mi tváří rozlévá horko a zhoršuje přetrvávající pocit odmítnutí, který jsem v sobě stále chovala. Evan vypadal lehce vyvedený z míry. Nebo znechucený, těžko říct. Sáhl si na kravatu a pak si rukou sklouzl na břicho, jako by se mu do krku nahrnula žluč.

Probodla jsem ho pohledem. „Zažívací obtíže?“

Lehce zavrtěl hlavou. „Potřebuješ něco?“ zeptal se úsečně. Jeho pohledu neunikla obálka, kterou jsem svírala v ruce. Spustila jsem ji k boku.

„Mám schůzku s Xavierem.“ Pokusila jsem se neznít uraženě, že mi nepochválil šaty. Ne snad, že bych to čekala. Do mého tónu se vloudil chlad. „Omluvíš nás?“

Ohlédl se přes rameno na Xaviera Pascala, který mi vstoupil do zorného pole. Ten byl právě zaneprázdněný urovnáváním nějakých dokumentů.

„Kam jsi dneska šla?“ zeptal se Evan, aniž by mi uhnul z cesty.

„Proč to potřebuješ vědět? Kde byl Kuchař? Rod, když jsme u toho?“

„Já –“ Odmlčel se. „Byli tady.“

„A kdyby nebyli?“

Hrdelně zavrčel. „Nevypnuli by si sledování polohy.“

Protáhla jsem se kolem něj. Měla jsem zadržet dech, abych ho necítila, ale místo toho jsem se mučila a vdechovala jeho dřevitou a citrusovou vůni. Div jsem blaženě neobrátila oči v sloup.

Xavier mě mávnutím přivolal k sobě. „Omlouvám se, Andreo. Máte pravdu. Úplně jsem na naši schůzku zapomněl. Pojďte dál.“ Pohlédl na Evana. „Uvidíme se na večírku, Evane.“

„Ještě jsme neskončili s naší diskuzí,“ zaprotestoval Evan.

„Já jsem skončil. Ty jsi nesouhlasil. Ale já svůj názor nezměním.“

Rozpačitě jsem ukročila vzad. „Můžu přijít později.“

„Ne,“ řekl Xavier. „Zůstaňte. Evane, uvidíme se později.“

Evan se na mě ohlédl. „Vypadáš… pěkně,“ procedil skrz zuby, jako by chroupal sklo, a protáhl se kolem mě ven.

Konečně. Ačkoliv to neznělo právě upřímně. „Díky. Ty taky,“ bylo jediné, na co jsem se zmohla.

„A zapni si sdílení polohy,“ zašeptal mi za zády.

Naskočila mi husí kůže, ale otočila jsem se a těsně předtím, než se za mnou zavřely dveře, jsem mu přes rameno ukázala prostředníček. Když jsem teď věděla, že ho vypnutím sdílení polohy přivádím k šílenství, rozhodně jsem neměla v plánu ho znovu zapínat.

Zpoza zavřených dveří se ozvala tichá sprška nadávek.

Xavier naši interakci pobaveně pozoroval.

„Mrzí mě, že jsem vás dva vyrušila,“ začala jsem.

„Nevyrušila jste nás, zachránila jste mě před hádkou. Neshodneme se na otázce bezpečnosti. Možná by mě poslouchal, kdybych z něj neudělal tak velkého akcionáře. Stvořil jsem monstrum. Posaďte se.“ Ukázal na sedačku a připojil se ke mně. Jeho kajuta se táhla po celé délce lodi a stál v ní stůl, sedačka a obrovská manželská postel. „Co pro vás můžu udělat?“ Byl oblečený v šedých kalhotách a nažehlené bílé košili. Potom, co zlomil Josie srdce, jsem z toho měla hořkosladký pocit, ale vážně byl neskutečně pohledný. Josie se trápila na druhé straně zeměkoule a já si jen přála, aby se Xavier probral a jel za ní.

Než jsem se posadila, vykročila jsem k němu a podala mu obálku.

„Co to je?“ zeptal se.

Znervózněla jsem a stiskla jsem rty. „Ehm, to je… to je moje výpověď.“

Xavier Pascale ztuhl a několikrát prudce zamrkal, ale rychle se vzpamatoval. „Ví to Evan?“

Jeho reakce mě překvapila. Zamračila jsem se. „Ne?“

„Aha. Smím se zeptat, proč dáváte výpověď?“

Kývla jsem na obálku. „Pokusila jsem se to vysvětlit –“

„Byl bych rád, kdybyste mi to řekla sama.“

Podlomila se pode mnou kolena a klesla jsem na okraj sedačky. Otřela jsem si o sebe zpocené dlaně a přála si, abych si je mohla otřít o šaty, ale nejspíš by nechaly na hedvábí skvrny. „No, já, ehm. Jsem tu už vážně dlouho…“

„To ano.“

„A bylo to skvělé. Vážně. Přišla jsem v docela těžkém období svého života, a pokud mám být upřímná, tahle práce mi život nejen změnila, ale i zachránila…“ Odmlčela jsem se a zhluboka se nadechla, abych si uchovala sílu. Věděla jsem, že tenhle den přijde, a nespočetněkrát si to nacvičovala. „Věc se má tak, že jsem silnější, a myslím, že používám tuhle práci jako štít. Na začátku mě chránila, to vím.“ Zalapala jsem po dechu. „A cením si toho. Nejspíš mě pořád chrání.“

Xavier naklonil hlavu a vyčkával.

Zrychlil se mi tep. „Než budu pokračovat, nemáte nějaké novinky o mém manželovi?“

„Ne. Nic, o čem bych věděl. Ale tohle je otázka pro Evana. Myslím, že kdyby vás váš manžel našel, Evan by nám to řekl. Víte, že si s ním o tom můžete kdykoliv promluvit, viďte?“

Přikývla jsem, ačkoliv mě štvalo, že toho Evan tolik ví. Cítila jsem se jako zraněný ptáček, kterého musí chránit. „No,“ pokračovala jsem statečně a v duchu si říkala, proč jsem se namáhala to celé sepsat ve výpovědi, když mu to stejně musím říct. „V posledních letech mi to tady nepřipadalo jako ochrana, ale spíš… jako bych se skrývala.“ Nemluvě o tom, jak dusivé to bylo. Tu poznámku jsem si však nechala pro sebe.

„Změnilo se něco? Myslel jsem, že je dobré, že se skrýváte.“

„Je. Bylo. Ale rozhodla jsem se, že konečně požádám o rozvod. Chci říct, už to je devět let. Nemůžu mu dát ještě větší kus svého života.“

Xavier pomalu přikývl a ve slabém překvapení povytáhl obočí. „Vážně bych byl rád, kdybyste nechala Evana, aby byl součástí této konverzace.“

„Proč? S ním to nemá nic společného.“ Až na to, že má rostoucí přitažlivost k Evanovi byla jedním z důvodů, proč se to všechno muselo stát okamžitě. Dřív, než ze sebe udělám ubohého blázna.

„Nesouhlasím. Nemyslíte, že byste měla v případě rozvodu zůstat pod naší ochranou? Zejména v případě rozvodu.“

Zkroutil se mi žaludek. Měl pravdu, ale už jsem všechno uvedla do pohybu. Moje advokátka tajila mou adresu, abych si zachovala alespoň nějakou anonymitu. A teď, když jsem se konečně rozhodla, mě přepadl pocit, jako bych se snažila ze všech sil vyplavat na hladinu, a až dosud si přitom neuvědomovala, jak dlouho jsem byla pod vodou.

„Já… ano. Ale připadá mi, jako bych se konečně probudila a uvědomila si, kolik času uběhlo. A už nechci promarnit ani jednu vteřinu. Už ani nevím, kdo jsem, kromě hlavní stevardky. A bylo to skvělé. Jsem vážně vděčná. Ale tak nějak jsem zapomněla, kdo jsem. A chci…“ Odmlčela jsem se. O tomhle se mi mluvilo těžko. „Myslím, že jsem připravená začít randit. Myslím, že chci rodinu. Nevím. Možná chci děti. Je mi třicet tři. Možná už jsem všechno propásla, ale nemůžu nechat svého manžela, aby mě připravil o další rok života. Viděla jsem tohle léto vás a Josie a –“

Přes tvář mu proběhl stín. Polkl, odvrátil pohled a zastrčil si ruce do kapes.

„Omlouvám se.“ Odmlčela jsem se.

Zhluboka se nadechl. „Není důvod se omlouvat. Ale my bychom vám mohli těžko jít příkladem,“ řekl hořce.

„Ne. Chápu to. Myslím, že to ve mně spustilo právě setkání s Josie. Byla tak…“ Jak popsat slunce, které vnáší všem do života?

„Jste v kontaktu?“ Jeho hlas byl klidný, ale cítila jsem v něm ostrost.

„Trochu. Každopádně, díky setkání s Josie jsem si uvědomila, o co všechno v životě přicházím – kariéru, možnost volby,“ polkla jsem, „dokonce lásku. Chovala jsem se, jako by můj život prakticky skončil. Jako by mi bylo sedmdesát tři, ne třicet tři.“

Křivě se usmál. „Na mě měla podobný vliv.“

„Myslím, že byste ji mohl získat zpátky,“ vyhrkla jsem, abych ho uklidnila. „Vím, že můžete. Je do vás a do Dauphine bláznivě zamilovaná. Měl byste za ní jet. Omlouvám se, vím, že mi do toho nic není. Ale –“

„Cením si, že to říkáte. Ale mám se za co omlouvat. A teď se vraťme k tomu, proč jste tady.“ Jeho hlas zamítal jakoukoliv diskuzi na to téma. „Myslím, že víte, jak si vás v mé organizaci ceníme. Dovolte mi aspoň, abych vás do začátku příští sezóny dál vedl jako zaměstnance. Nabídl bych vám zvýšení platu, ale tuším, že by to vaše rozhodnutí nezměnilo.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nezměnilo. Kromě toho platíte štědře. A ne, chci dát výpověď teď.“

„Jste si jistá, že je to bezpečné?“

„Já –“ Zaváhala jsem. „Ne. Nejsem si jistá. Ale ze všech sil se snažím skrývat svou polohu. A nejsem ta stejná osoba, která u vás začala pracovat před devíti lety.“

„Musíte to říct Evanovi.“

Vtáhla jsem ret mezi zuby. Nechtěla jsem to Evanovi říkat. Nechtěla jsem ho potřebovat.

Xavier přešel ke svému stolu, opřel se o něj a překřížil si paže i kotníky. „Andreo.“ Odmlčel se. „Ne. Merde. Není na mně, abych s vámi tuhle konverzaci vedl. Pokud chcete odejít, nebudu vám bránit. Ale vy a Evan si musíte vážně promluvit.“

„Nerozumím. Co má Evan společného s tím, jestli tu pracuju, nebo ne?“

Potěžkal těžítko a začal si s ním pohazovat. „Evan vede mou ochranku. Má na starosti nejen bezpečnost mě a mé rodiny, ale také mého podnikání a všech, kteří pro mě pracují.“

„To vím.“

„Mimo jiné to znamená, že často pátrá po informacích a neustále dává pozor na možné hrozby. Výhrůžky lidem, kteří pro mě pracují, jsou výhrůžky mně samému. Jakákoliv slabina je cesta ke mně a Dauphine.“

Zrovna letos v létě jeden bezohledný příbuzný využil slabosti jednoho ze členů posádky a my jsme o Dauphine málem přišli. Při té vzpomínce jsem ztěžka polkla. „To vím.“ Evan Roark nám teorii o nejslabším článku vtloukal do hlavy celé roky, ale ani tak to nebyl dokonale spolehlivý způsob, jak rodinu ochránit. Jednou už přece jen selhal. „Proto si myslím, že bych u vás během rozvodu neměla pracovat. Nechci představovat slabinu.“

„Měla byste si s ním promluvit.“

Už to, že jsem se ve svých začátcích na jachtě musela všem svěřit se svou minulostí, bylo ponižující, ale vědomí, že do ní Evan neustále hledí, byla tisíckrát horší. Vždycky jsem to tušila, ale slyšet to nahlas byla poslední kapka.

„Nemohl byste to udělat vy?“

„Myslím, že by to raději slyšel od vás. Proč Evanovi nevěříte?“ tlačil na mě Xavier.

„Není to… on je…“ Zhluboka jsem se nadechla. „Je… já nevím. Samozřejmě, že mu věřím.“ Přece jen jsem do jeho rukou svěřila svůj život. Neměla jsem žádný smysluplný důvod, kromě skutečnosti, že jsem před Evanem nechtěla vypadat jako slabá a bezmocná ženská v nesnázích a taky jsem nechtěla, aby byl Evan tak zapletený do mého života. Taky jsem chtěla začít znovu randit. A to, že a) každý váš pohyb sleduje osobní strážce a b) jste do řečeného osobního strážce, vedle kterého všichni muži blednou, nešťastně zamilovaná, ničemu nepomáhá. Nechal by mě vůbec randit? Téměř jsem se absurditě té otázky zasmála.

„Co vás tak pobavilo?“

Neuvědomila jsem si, že jsem se zasmála nahlas. „Přesně tohle je důvod, proč musím podat výpověď teď a nesnažit se randit, dokud si myslí, že je zodpovědný za mé bezpečí. Nechal by mě Evan chodit na schůzky, aniž by si prověřil každého chlapa, se kterým jsem jen mluvila? Byla by to hotová noční můra.“

Přestože Xavier svraštil obočí, jeho rty mi napověděly, že tu představu shledává neskutečně zábavnou. „Chápu. Ale to, že pro mě nebudete pracovat, ještě neznamená, že se přestaneme strachovat o vaše bezpečí.“ Odmlčel se a zdálo se, že váží slova. „Evanovi… na vás záleží. Na vás všech,“ dodal. „Stejně tak mně. Všichni jste pro mě jako rodina.“

V krku se mi udělal knedlík. „Děkuju. Hodně to pro mě znamená.“

Zamyšleně vyhlédl z okna. Pak přimhouřil oči, jako by dostal nápad, a otočil se zpátky na mě. „Co byste řekla na někoho, koho už jsme si proklepli?“

Naklonila jsem hlavu.

On jí zavrtěl. „Nemůžu uvěřit, že to dělám. Znáte Christiana Felice, jednoho z mých manažerů? Před pár týdny strávil na lodi nějaký čas s finančním týmem.“

Věděla jsem, o kom mluví. Christian pracoval jako manažer ve společnosti Pascale, byl hrozně chytrý a neuvěřitelně pohledný. A taky to o sobě věděl. Celý týden, který se skupinou lidí z finančního oddělení strávil na lodi, se kolem mě točil a v jednom kuse se mnou flirtoval. Přikývla jsem. Byl příliš mladý, než abych něco podobného jen zvažovala, ale –

„Zeptal se mě, jestli by nevadilo, kdyby vás pozval na rande.“

Trhla jsem hlavou. „Cože? Vážně?“

„Ano, vážně. A doufám, že nevadí, když řeknu, že i kdybych s tím problém měl, nepochybně bych ho poté, co vás dnes večer spatří, nedokázal zastavit. Sluší vám to.“

Ucítila jsem, jak se mi tváře a kůže na hrudi zalévají horkým studem. „Děkuju,“ vytlačila jsem ze sebe. Byla jsem si velmi dobře vědoma všech svých nedostatků. Svých křivek. A Christian Felice nebyl ani zdaleka moje liga. „Ale není na mě moc mladý?“ Popravdě jsem ho považovala za jednoho z těch týpků, kteří flirtují se ženami bez ohledu na věk, tvar a velikost. Takže jsem si ani nedovolila o něm v tomhle směru přemýšlet.

„Vypadalo to, že si to nemyslí. A je to dobrý chlap. Extrémně chytrý. Žádní kostlivci ve skříni, jinak by pro mě nepracoval. A příjemným bonusem je, že Evan by pukl vzteky,“ dodal s potěšeným smíchem. „Alors.“ Xavier vstal dřív, než jsem se stačila zeptat, co tím myslel. Prstem zaťukal na dopis s mou výpovědí. „Zítra si to přečtu. Dneska nás čeká večírek. Půjdeme?“

Kapitola čtvrtá

EVAN

Zatímco kráčím na palubu jachty, kde se začíná rozjíždět koktejlový večírek, myšlenkami se neustále vracím ke Xavierovým slovům anaší následné hádce. Do Ameriky se mnou nepojedeš.

Nad chraplákem klubové zpěvačky broukající vrohu spodní paluby blues se nese zvonění smíchu aveselí. Právě probíhá každoroční sešlost na oslavu konce sezóny, na kterou jsou pozváni všichni, kteří přes léto pracovali na lodi, adalší zaměstnanci společnosti Pascale. Společně si na palubě lodi vychutnají koktejly anásledně je čeká velkolepá večeře vrestauraci podle Kuchařova výběru. Od konání posledního večírku na oslavu konce sezóny – aúmrtí paní Pascalové – uběhly už tři roky.

Jsou tu lidé zdomu ve Valbonne, vrcholoví manažeři smanželkami, adokonce někteří členové bezpečnostního týmu, který jsem během let vybudoval. Službu za mě dnes vzal Pete, můj zástupce. Je spolehlivý atým ho poslouchá na slovo. Pro hosty je večírek napůl práce anapůl zábava. Pro některé znamená konec sezóny apro jiné přivítání zpátky vpráci. Pro mě to jedno znejvíce stresujících období vroce. Jsme tu jako kachny na odstřel – všichni manažeři společnosti Pascale na jednom místě. Naštěstí jsem Xaviera přesvědčil, aby večírek proběhl vpřístavišti vCannes. Město je na situace vyžadující vysokou míru zabezpečení – jako každoroční filmový festival – zvyklé.

Rod, hlavní lodník, aAndré, Xavierův dlouholetý kuchař, kterému se říká jednoduše „Kuchař“, mě máváním volají ksobě. Servírka mi cestou nabídne sklenici šampaňského. Přestože ho nejspíš pít nebudu, sklenici si vezmu.

„Je čas pařit, kámo. Trochu života do toho umírání,“ zahalasí srdečně Rod, když knim dojdu. Uvědomím si, že hádka sXavierem následovaná ránou pod pás vpodobě Andreina úchvatného vzezření přepnuly mé zamračení do permanentního módu. Když jsem otevřel dveře aspatřil ji před Xavierovou kanceláří, div jsem se neudusil vlastním jazykem. Aposlední dny mi brnkala na nervy laxním přístupem kbezpečnosti atajnůstkařením. To je pravá příčina mého podráždění. Minulý týden jsem si na její narozeniny záměrně vymyslel důvod ji zkontrolovat. Jak jsem předpokládal, byla extra nedůtklivá. Pořád je.

Zavrtím hlavou apokusím se usmát. „Rode,“ pozdravím. „Kuchaři.“

Posmutní ajá se cítím jako blbec. Vždycky zapomenu, že škádlit Roda je jako nakopnout štěně. Položím mu ruku na rameno. „Promiň, kámo. Možná se mýlím. Kterou sis vyhlédnul?“ zeptám se ve snaze být přátelský.

„Možná.“ Kuchař se smíchem potřese hlavou.

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá