Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Beate Rygiert

Dům knih

Z německého originálu Die Ullstein Frauen und das Haus der Bücher,

vydaného nakladatelstvím Ullstein Buchverlage GmbH,

v roce 2021, přeložila Miloslava Hnízdilová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2023

jako svou 8783. publikaci.

Redakce Lucie Peláková

Korektura Anna Konečná

Odpovědná redaktorka Lucie Frolíková

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Marie Drobná

Obálka Jiří Pros

Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2023

GRADA Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz, www.metafora.cz

Die Ullstein Frauen und das Haus der Bücher © 2021 by Beate Rygiert

Published by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin, Germany

Translation © Miloslava Hnízdilová, 2022

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-716-0 (ePub)

ISBN 978-80-7625-715-3 (pdf)

ISBN 978-80-7625-249-3 (print)

Tuto knihu věnuji všem mimořádným ženám,

které ve své době udělaly něco výjimečného

a dnes už jsou zapomenuty.

1

Taxikář se zaklením dupl na brzdu a trhl volantem na stranu, aby se vyhnul koňské drožce, která mu zatarasila cestu.

„Jeďte opatrně,“ zavolala Rosalie posuvným okénkem k řidiči a pevně se chytila koženého poutka nad dveřmi kabiny. „Ráda bych dorazila do nakladatelství bez úhony.“

Řidič zabručel něco nesrozumitelného a konečně zabočil do Kochovy ulice. Zastavil před rohovým domem u křižovatky s Charlottinou ulicí, velkolepou třípatrovou budovou s číslem 23. „Bez úhony, slečinko,“ prohlásil drze a posunul si svou čepici do týla, přidržel jí dvířka, a zatímco vystupovala, zíral na její nohy v hedvábných punčochách a řemínkových sandálech s vysokými podpatky. Bože, pomyslela si Rosalie, jak jiný je život v Paříži. Pokaždé, když se odtud vrátila do Berlína, potřebovala alespoň den, aby si zvykla na zdejší způsoby chování. Vtiskla muži do dlaně bankovku a vstoupila do budovy otáčivými dveřmi, nad nimiž držela stráž velká, do kamene vytesaná sova.

Jako vždy, když překročila tento práh, začalo její srdce i teď tlouct v jiném rytmu. Tady byl domov tištěného slova a největšího nakladatelského impéria Evropy. Samozřejmě: Paříž má víc šarmu, víc vznešenosti a elegance, ať si přítelkyně Vicki Baumová říká, co chce. Avšak nakladatelský dům Ullstein stojí v Berlíně a nic podobného nikde jinde neexistuje.

„Pěkně vítám, paní doktorko Gräfenbergová,“ pozdravil ji portýr a Rosalie se na něj vřele usmála.

„Děkuji, pane Tomaschke,“ odpověděla. „Je tak hezké, když mě někdo pozdraví mým jménem.“

„To je přece samozřejmé, milostivá paní,“ řekl Tomaschke se skrývanou pýchou. „Znám jména všech, kteří tudy vcházejí a vycházejí.“

„Pan Bernhard mě očekává,“ řekla Rosalie a portýr zdvihl sluchátko, aby ji ohlásil.

„Můžete jít,“ odvětil. „Dám nahoru vědět.“

Ve vstupní hale panoval čilý ruch. Poslíčci s vozíky nebo náručemi plnými spisů spěchali chodbami. Jedny dveře se rozletěly a Rosalii se naskytl krátký pohled do obrovské sazárny, kde zdánlivě nekonečná řada mužů brala olověná písmena ze sazečských kas a hbitými prsty je skládala do slov a vět, které si následující den přečtou čtenáři v novinách a časopisech. Kancelář Georga Bernharda se nacházela ve druhém poschodí a Rosalie se rozhodla, že nepůjde po centrálním schodišti, nýbrž použije páternoster.

Od svého rozvodu žila v Paříži a odsud posílala články a reportáže z cest do redakcí mnoha německých časopisů. Především však psala pro nakladatelství Ullstein, které její příspěvky zveřejňovalo v zábavném časopise Uhu, v časopise Berliner Illustrirte Zeitung, krátce zvaném BIZ, a především v časopise Vossische Zeitung, jejichž šéfredaktorem byl známý Georg Bernhard, muž před padesátkou s obrovskou pusou, která, když se smál, se zdála být doslova od ucha k uchu. Rosalie ho měla ráda, byl chytrý a měl kousavý humor, a přestože všichni věděli, že Vossische, jak byl časopis v Berlíně familiárně nazýván, museli bratři Ullsteinovi dotovat, platil Bernhard za jednu z nejdůležitějších osob v komplikované personální struktuře tiskového impéria. Kromě toho měl křeslo v říšském sněmu, a to byla pro všechny zúčastněné velká výhoda.

„Jak se máte, paní Henschkeová?“ zeptala se Rosalie asistentky v Bernhardově sekretariátu, dámy kolem padesátky s přísně staženými vlasy a slabostí pro neobvyklé parfémy. Z toho důvodu jí Rosalie i tentokrát přinesla malý dárek z dílny výrobce parfémů, domu Houbigant, který se neminul účinkem. „Tohle už máte?“ zeptala se jí a ukázala na etiketu, na níž byl název Quelques Fleurs obklopený květinami. „Je to první parfém na světě, v němž se propojuje několik květinových vůní.“

„To je od vás tak milé!“ Irmtraut Henschkeová opatrně otevřela flakon a přičichla k němu. „Prostě strhující! Paní Gräfenbergová, to vám nikdy nezapomenu. A jak jste zase elegantní. Tenhle účes…“ Pohledem putovala od Rosaliina odvážně střiženého bubikopfu k lehkému letnímu kabátu, který vhodně doplňovaly šaty barvy růžového dřeva. „To je hedvábí?“

Dříve než mohla Rosalie odpovědět, rozletěly se dveře do kanceláře šéfredaktora a Bernhard stál na prahu.

„Tak tady ji máme,“ pozdravil ji a pokynul, aby vstoupila. „Čerstvě importovaná z velkoměsta Paříže.“ Naklonil se nad její rukou a naznačil polibek, což Rosalii překvapilo. Bernhard jinak na podobné formality nedbal, s výjimkou událostí, jako byl ples tiskařů nebo oficiální recepce. „Co dělá náš úhlavní nepřítel?“ zeptal se se sarkastickým úsměvem, když za ní zavíral dveře. „Ne, samozřejmě chci říct: jak se daří něžné mladé rostlince německo-francouzského přátelství?“

„Roste a prospívá a doufám, že jednou rozkvete do plné krásy,“ odvětila Rosalie. „Neznám v Paříži nikoho, kdo by si nepřál totéž.“

Bernhard jí nepokynul jako obvykle, aby se usadila na k židli pro návštěvníky u jeho pracovního stolu, ale vedl ji k sedací soupravě v rohu, která byla vyhrazena čestným hostům, jak jí jednou prozradila paní Henschkeová.

„Vaše reportáž ze západní Afriky byla opravdu pěkná,“ zahájil rozhovor. „Vyšla moc dobře. Co jste nám přinesla tentokrát?“

„Interview s Aristidem Briandem,“ odpověděla Rosalie a snažila se, aby to neznělo příliš pyšně. To, že se jí povedlo povídat si jedno celé odpoledne o budoucnosti Evropy s bývalým francouzským premiérem a nynějším ministrem zahraničí, který spolu s Gustavem Stresemannem dostal Nobelovu cenu míru za sblížení obou zemí, byl skutečně žurnalistický mistrovský kousek a důkaz jejího nadání kontakty nejen navazovat, ale i udržovat a pěstovat. Znala kolegy, kteří by snad vraždili, aby dostali termín rozhovoru s Briandem, a svému konkurentovi by klidně vyškrábali oči. Tohle je víc než „opravdu pěkné“, pomyslela si Rosalie plná zadostiučinění, nedala však na sobě ze svého vítězného pocitu nic znát. Místo toho vytáhla z kožené kabelky článek a podala ho Bernhardovi. „Je to samozřejmě exkluzivní interview,“ dodala věcně.

Bernhard sáhl po popsaných listech a začal číst.

Rosalie si přehodila nohu přes nohu a opřela se o kožené čalounění. Jak ráda by si zapálila cigaretu, ale neudělala to. Ačkoliv redaktoři většinou čadili jako tovární komíny, u ženy to ona sama shledávala nepříliš atraktivní.

„Není to špatné,“ mínil Bernhard a položil článek zpátky na stůl, zatímco si ji měřil svýma tmavýma očima za kulatými skly brýlí s kostěnými obroučkami. „Jak je možné,“ řekl pak a ústa se mu opět roztáhla do šířky, „že tak elegantní dáma se tak moc zajímá o politiku?“

Rosalie na chvíli zalapala po vzduchu. Jsou snad politika a elegance v jeho očích neslučitelné?

„Nejspíš mě fascinuje elegance politických řešení,“ odpověděla a ještě víc zatoužila po cigaretě. „A politika elegantních lidí.“

„Co dalšího elegantního pro nás napíšete?“

„V září bych ráda jela do Ženevy na shromáždění Společnosti národů a napsala reportáž o jednáních ke stažení vojsk a demilitarizaci Porýní.“

Bernhardovi se zúžily oči. „Je mi líto,“ řekl a z jeho hlasu se vytratila veškerá žoviálnost. „To je úkol pro šéfredaktora.“

„Och,“ uklouzlo Rosalii. „Pojedete vy sám?“ Aby se Bernhard osobně vypravil na cestu za nějakou reportáží, to se už, pokud byla informovaná, dlouho nestalo.

„Je to tak.“ Pátravě se na ni zadíval. „Ovšem… Co kdybychom jeli spolu?“

„Do Ženevy?“ Rosalie musela zamrkat a pokoušela se pochopit, co jí chce ve skutečnosti sdělit. Ale samozřejmě to bylo až příliš zřejmé.

„Ano, do Ženevy,“ opakoval a uvolněně se opřel v křesle. „A kromě toho… Co vy na to, kdybychom si dnes večer vyšli? Mohu zarezervovat stůl v Edenu. A pak… Řekl bych, že bychom se mohli trošku seznámit s berlínským nočním životem. Jak vám to zní?“

Jak mi to zní, ty oplzlý starý kozle, pomyslela si Rosalie rozhořčeně, to radši nechtěj vědět.

„Zní to jako pozoruhodný večer,“ odpověděla místo toho s odzbrojujícím úsměvem. „Bohužel mám dnes večer jiné plány.“ Zvedla se. „Těší mě, že tak dobře spolupracujeme, pane Bernharde,“ řekla. „A především, že se vám mé exkluzivní interview s monsieur Briandem líbí.“

Na chodbě se musela zhluboka nadechnout. Že by si to jen namlouvala? Ne. Šéfredaktor časopisu Vossische Zeitung jí dal jasně najevo, že by rád jejich vztah posunul za hranici pracovních záležitostí. V duchu zasténala, pak se vydala na cestu ke kanceláři Vicki Baumové.

Za prosklenými stěnami seděla u psacích strojů celá armáda písařek, většinou mladých žen v sukních ke kolenům a vzdušných zavinovacích blůzkách, volně splývajících přes pásek. Rychle vyšla do třetího poschodí, kde sídlili zaměstnanci časopisu pro ženy Die Dame. Na chodbě potkala Anitu, která zodpovídala za oblíbený Modewelt a o níž nikdo nevěděl, jak zní její příjmení, protože i své články podepisovala vždy pouze křestním jménem. Rosalie trpělivě zodpověděla její dotazy ohledně nejnovějších módních trendů v Paříži a prodiskutovala s ní přednosti „nového umístění linie pasu“, která by neměla tak jako v posledních dvou letech ležet na bocích, nýbrž opět se posunout tam, kam patřila. Kromě toho měly večerní šaty znovu sahat až na zem, což bylo už po léta považováno za vyloučené.

„Průkopnicí této nové siluety je opět Madeleine Vionnet,“ referovala Rosalie. „Byla jsem na její módní přehlídce a musím říct, že její aktuální modely jsou prostě úchvatné. Mají tak rafinované střihy, že jejich řasení působí jako řízy antických soch. V Paříži jí přezdívají Sochařka látek. Přirozeně používá většinou hedvábí.“

„To ona vynalezla šikmý střih,“ zasnila se Anite. „Látka se střihne šikmo ke směru vlákna, což způsobí, že šaty jsou přiléhavé a elastické, takže se v nich dá báječně pohybovat, dokonce i když jde o obepnutý model. Isadora Duncanová vystupovala v šatech od ní.“ Anitiny oči se rozzářily. „Nepřivezla jsi náhodou katalog Vionnetiny nejnovější kolekce?“

„Ne, bohužel, o módu se zajímám jen soukromě. S vašimi kontakty si můžeš tenhle materiál nechat poslat do druhého dne, ne? Jsem si jistá, že ti doktor Stahl rád prokáže laskavost.“

„Doktor Stahl se na mě vykašle.“ Při představě, jak žádá seriózního pařížského dopisovatele Ullsteinových o něco tak lehkovážného, jako je katalog nové módní kolekce, se Anita rozesmála. „Bez obav, mám své zdroje. Chtěla bys vidět výtisky nových módních stránek časopisu?“

„Strašně ráda, Anito, ale ne dnes,“ odmítla Rosalie přátelsky. „Chci se ještě zastavit u Vicki.“ Podívala se na náramkové hodinky.

„Tamhle je.“ Anita ukázala ke schodům, zašklebila se a zavrtěla hlavou. „Podívej se na ni. Určitě jde rovnou z tréninku. No, já už musím jít.“

Rosalie pohlédla směrem, odkud přicházela její přítelkyně, a nevěřila vlastním očím. Slavná spisovatelka Vicki Baumová na sobě měla bílé tenisky a do fialova laděný sportovní oděv ze zvláštní měňavé látky. Přes rameno měla přehozené boxerské rukavice. Blonďaté kudrny stahovala z obličeje bílá čelenka. Na to, že jí letos na jaře bylo čtyřicet, vůbec nevypadala.

„Nebyla jsi snad boxovat, že ne?“ zeptala se Rosalie s nevěřícným úsměvem, jakmile se spolu srdečně přivítaly.

„Samozřejmě že byla.“ Vicki se pobaveně zaleskly oči. „Měla bys to také někdy zkusit, Rosalie. Udržuje to mládí a zůstaneš fit.“ Sundala z ramene rukavice a hravě jimi uhodila přítelkyni do ramene. „Ty to samozřejmě nebudeš ještě dlouho potřebovat,“ dodala. „Vypadáš báječně, Rosalie. No jo, jsi o dvacet let mladší než já. Skoro bys mohla být moje dcera.“

„Nehorázně přeháníš,“ odvětila Rosalie se smíchem. „Jako moje matka bys nikde neprošla.“ Ve skutečnosti totiž byla Rosalie mladší jen o deset let. „Ale řekni mi, myslíš to s tím tréninkem skutečně vážně? Nebo sis tohle jen vypůjčila kvůli nějakému článku?“ Nedůvěřivě si měřila boxerské rukavice.

„Ne, samozřejmě doopravdy trénuju. U Sabriho Mahira osobně.“

„Promiň – u koho?“

„No u toho Turka, který trénoval Franze Dienera. To je ten boxer, který skoro porazil Maxe Schmelinga. A kdyby ses zeptala obyčejných lidí, tak se mu to doopravdy podařilo. Jen rozhodčí byli jiného názoru.“

„Nerozumím jedinému slovu…“

„Víš co? Zítra tě vezmu s sebou. Ne, ne, žádné odmlouvání. Všichni chodí na trénink k Sabrimu, všichni! I ženy. Carola Neherová například a Marlene Dietrichová. Ano, nekoukej tak. Mně, bohužel, předepsal dietu.“

Došly do Vickiny prostorné kanceláře situované směrem ke Kochově ulici, což naznačovalo její vysoké postavení v podniku. Zpočátku se totiž musela spokojit s něčím, co vypadalo jako kamrlík na košťata, mezitím však obchodní vedení pochopilo, co v ní mají. Všude se tyčily hromádky knih k recenzování, protože Vicki Baumová byla zodpovědná za literární přílohu časopisu pro ženy Die Dame, takzvaných „Volných listů“, a byla takříkajíc prostředníkem mezi „Domem knih“ a „Domem tisku“, neboť obojím bylo nakladatelství Ullstein známo po celém světě. Vonělo to tu kávou, potištěným papírem a zralými jablky, Vicki totiž měla neustále alespoň jedno položené na svém psacím stole – Rosalie tuto směs vůní milovala.

S pobavením přihlížela, jak Vicki ukládá boxerské rukavice do skříně na spisy, jako by to byl naprosto samozřejmý doplněk dámy, podobně jako třeba deštník nebo kabelka. Ach, jak moc svou extravagantní přítelkyni postrádala.

„Seznámila ses už s naší Květinkou?“ Vicki ukázala na hubenou mladou ženu s hezkým protáhlým obličejem, která bušila do psacího stroje, jako by z něj chtěla vykřesat jiskru. Dlouhé nazrzlé vlasy si sepnula na šíji, několik neposlušných kudrn se však uvolnilo a rámovalo jí obličej jako malé plamínky. „Slečna Blumová je už měsíc mojí písařkou. Ráda bych vám představila paní doktorku Gräfenbergovou, moji velmi dobrou dávnou přítelkyni.“

Klapot psacího stroje ustal a písařka uctivě hleděla velkýma zelenozlatýma očima na Rosalii.

„Moc mě těší, paní doktorko.“ Pak svraštila hezké čelo. „Gräfenbergová?“ zeptala se. „Jako ten známý ženský lékař?“

Rosalie protáhla obličej a chystala se odpovědět, ale Vicki ji předběhla.

„To už není dávno pravda, slečno Blumová. Rosalie je jedna z našich nejlepších novinářek. Napsala tu famózní reportáž ze západní Afriky, která se vám tak líbila. Ten známý ženský lékař je už dávno pasé, jestli rozumíte, jak to myslím.“

„To je pravda,“ potvrdila Rosalie a povzbudivě se na písařku usmála, protože mladé ženě z rozpaků naskákaly na obličeji rudé skvrny. „Jméno je to jediné, co mi z toho manželství zůstalo.“ Otočila se k Vicki a zeptala se: „Doufala jsem, že spolu poobědváme. Ale když ti ten boxující Turek předepsal dietu…“

„Neříkal, že mám umřít hlady,“ přerušila ji rozhodným hlasem Vicki a podívala se na hodinky. „A já mám hlad jako vlk.“

2

Místo aby zašly do kantýny v horním poschodí budovy, vydaly se přítelkyně raději do nedaleké kavárny v prvním patře domu na rohu Friedrichovy a Lipské ulice, kam za normálních okolností nezabloudil žádný kolega a kde doufaly, že si budou moct nerušeně popovídat. Obě si objednaly denní menu, toast se sázenými vejci, a ve světle staromódních lampiček se stínítky z barevných skleněných korálků si zapálily cigarety.

„Kdyby mě tak viděl Sabri,“ zašklebila se Vicki a zhluboka vtáhla kouř. „Rovnou by mě vyhodil.“

„Ty mluvíš, jako byste byli manželé,“ popichovala ji Rosalie.

Vicki vyfoukla kouř a zasmála se. „Ale ne,“ odpověděla. „Vůbec nic s ním nemám. A kromě toho se Hans s kluky brzy přestěhuje do Berlína.“

„Opravdu? Tvůj muž se skutečně vzdá svého postu v Mannheimu?“

Vickin manžel se ve skutečnosti jmenoval Richard Lert, ale všichni blízcí ho oslovovali jeho druhým křestním jménem Hans. „Po pravdě řečeno, taky mě to udivuje.“ Vicki se napila limonády. Alkohol během dne striktně odmítala. „Dospěl k názoru, že rodina je pro něj důležitější než funkce generálního hudebního ředitele, a dal výpověď. Ale bez obav, bude smluvně hostovat ve zdejší filharmonii. A také ve Státní opeře. Právě si dojednává podmínky.“

Přinesli jim jídlo a Rosalie si objednala suché bílé víno, jak si navykla v Paříži. Říkala si, že stačí, když se alkoholu vzdává Vicki.

„Víš,“ řekla přítelkyni zaobírající se toastem, „že vás, tebe a Hanse, strašně obdivuju?“

Vicki se na ni udiveně podívala. „Skutečně? Z jakého důvodu?“

„Neznám šťastnější pár, než jste vy dva,“ vysvětlovala Rosalie a namočila si bílý chléb do žloutku. „Jak dlouho už jste manželé?“

„Až moc dlouho,“ řekla Vicki a otírala si ubrouskem ústa. „A věř mi, nebýt kluků, zřejmě bych se už před časem dala rozvést. Místo toho jsem šla do Berlína.“ Zamyšleně se zadívala na Rosalii. „Možná jsi také měla nejdřív přesídlit do Paříže než se hned nechat rozvést. Třeba by pak všechno dopadlo jinak. Trocha odloučení udělá dobře každému manželství.“

Rosalie zavrtěla mohutně hlavou. „Na to zapomeň,“ odporovala rozhodně. „Mezi mnou a Ernstem by to nic nezměnilo. Jedině že by se vzdal své praxe. A to by nikdy neudělal.“

„Je ve svém oboru veličinou,“ namítala Vicki. „Muži nemůžeš vzít to, co je pro něj nejdůležitější.“

„Tak to je. A protože pro doktora Gräfenberga byly nejdůležitější podbřišky veškerého ženského obyvatelstva Berlína…“

„Ale jdi,“ přerušila ji Vicki. „Muži jsou takoví. Hansovy románky se sboristkami a baletkami jsou přímo legendární. Už dávno je nepočítám a své mannheimské přátele jsem požádala, aby mě o jeho záletech přestali informovat. Je to tak lepší pro naše manželství i moje nervy.“

Rosalie mlčela. Jak jen může být Vicki tak klidná. Dobře, má dva překrásné syny, to by mohlo nevěry jejího muže trochu vyrovnat. A také nemusela žít v ordinaci gynekologa, kde ve chvílích největšího náporu obsadily čekající pacientky i soukromou jídelnu a salon. Nemusela snášet zápach éteru a dezinfekčních prostředků ve vlastních čtyřech stěnách ani pohledy mladších, atraktivních pacientek, u kterých pan doktor prováděl více než jen rutinní prohlídky…

„Upřímně řečeno při vší radosti je mi i trochu špatně při pomyšlení, že se budu muset znovu vzdát své berlínské svobody ve prospěch rodinného života,“ přiznala Vicki.

Rosalie přikývla. To plně chápala. Přítelkyně si tři roky užívala života v tomto vibrujícím městě sama, často si vyšla pozdě večer s ní a dalšími přáteli a nemusela brát ohled na nikoho kromě sebe samé. I Rosalie si od svého rozvodu užívala svobodu plnými doušky.

„A co ty?“ podívala se na ni zvědavě Vicki. „Je ve tvém životě nějaký nový muž?“ Vicki si vsunula do úst poslední kousek toastu a zkoumavě ji pozorovala.

„No… ano,“ přiznala zdráhavě Rosalie. „Je to tajemství.“

Vicki přikývla. „Samozřejmě. Tak je to přece vždycky.“

„Ne, ty to nechápeš,“ bránila se Rosalie důrazně, „skutečně to musí zůstat naprosto utajené.“

„Tedy tajný románek,“ zhodnotila Vicki pobaveně. „A jak se jmenuje?“

Rosalie se kousla do spodního rtu. Znala Vicki už tolik let. Je na ni spoleh. Přesto se zdráhala. Čím méně lidí bude o té aférce vědět, tím lépe. Na druhou stranu toužila si o tom s někým promluvit.

„Žije v Paříži, nebo v Berlíně?“ pomáhala jí Vicki.

„V Berlíně.“ Rosalie si uvědomila, že její zdráhavost probouzí v přítelkyni ještě větší zvědavost. „Poznala jsem ho v Ženevě, během světového ekonomického summitu. Pracuje v nejvyšších vládních kruzích, proto…“

„Chápu,“ přerušila ji Vicki. „To poslední, co bych chtěla, je dostat tě do potíží, to přece víš. Takže… proč tomu pánovi nevymyslíme nějaké krycí jméno? Co třeba… Kobra?“

Rosalie se rozesmála. „To zní jako z nějakého špionážního románu,“ chichotala se.

„Možná bych měla nějaký napsat,“ přitakala Vicki. „A tenhle Kobra dobyl tvé srdce.“

„Útokem.“

„Tak vášnivě?“

„No, zpočátku ne.“ Rosalie definitivně odložila příbor na talíř. Kromě trochy žloutku s bílým chlebem nic nesnědla. Byla příliš rozrušená na to, aby mohla jíst, a kromě toho měla plné břicho motýlků. Protože dnes večer ho konečně znovu uvidí.

„Pověz mi to hezky od začátku,“ poprosila Vicki a opřela se v židli.

„K vyprávění toho moc není.“ Rosalie hleděla přes plně obsazené stoly ven z okna, ale místo berlínské oblohy před sebou znovu viděla velkou fontánu v Ženevském jezeře a zamračenou šeď jednoho deštivého únorového rána. „Všichni jsme stáli v předsálí konferenčního sálu a čekali na začátek. Pak jsem si všimla muže, který uvolněně víc ležel, než seděl v jednom z křesel, nohy natažené před sebe, ruce v kapsách. Viděla jsem ho jen ze strany a přísahám ti, že jsem se do něj na místě zamilovala.“

„Cože?“ zeptala se Vicki. „Jen tak? Co udělal?“

„Zívl.“

Vicki se na ni zadívala, pak se rozesmála. „Ty si ze mě utahuješ?“

„Ne,“ bránila se Rosalie. „Vicki, ještě nikdy předtím jsem neviděla žádného muže tak nádherně a tak dlouho zívat. Samozřejmě jsem chtěla zjistit, kdo to je, a zeptala jsem se jednoho spřáteleného novináře, jestli ho zná. V tom okamžiku kolem přecházela nějaká delegace a zakryla výhled na něj, a když přešli, už tam nebyl. Zmizel, jako by nikdy neexistoval.“

„Když tě tak poslouchám, měly bychom mu místo Kobry spíš říkat ‚Velký zívač‘, co myslíš?“ navrhovala Vicki. „A co bylo dál?“

„Hledala jsem ho celé dny,“ přiznala Rosalie. „Celý zatracený týden – bylo to, jako by se propadl do země. Chodila jsem na všechny tiskové konference, na každou recepci, která se mi zdála alespoň trochu zajímavá, a navázala jsem při tom spoustu kontaktů. Ale v podstatě jsem celou dobu jen hledala jeho. Marně.“

„Krátká love story,“ nemohla si odpustit Vicki. „Tohle by žádné autorce neprošlo. Té historce naprosto zjevně chybí druhé a třetí dějství.“

„Ještě jsem neskončila,“ ohradila se Rosalie ironicky. „Úplně poslední večer – když už jsem se vzdala veškeré naděje – se zúčastnil recepce na rozloučenou. Já jsem měla místo u stolu Roberta Weismanna osobně…“

„Přirozeně,“ podotkla Vicki ironicky. „Často jsem se ptala sama sebe, odkud bereš své skvělé kontakty v nejvyšších vládních kruzích.“

„No poslyš, to přece patří k práci dobré novinářky. Tak tedy. Židle vedle mě zůstala prázdná. Už jsme byli u dezertu, když se najednou otevřely dveře. A hádej, kdo stál na prahu?“

„Kobra.“

„Přesně. Skoro jsem se udusila jahodovým pyré. Krátce se rozhlédl a pak zamířil přímo k našemu stolu…“

„Aha, tedy někdo z Weismannova štábu,“ vyvodila si Vicki. „Tajný agent. Už chápu tvou zdrženlivost.“

Rosalie se rozhodla tu poznámku ignorovat.

„A víš co?“ pokračovala, jako by nic neslyšela. „V následujícím okamžiku už mi líbal ruku a sedal si na židli vedle mě. ‚No konečně‘, řekla jsem jen. ‚Všude jsem vás hledala. Ale teď už je všechno v pořádku.‘“

Odmlčela se. Když vzpomínala na ten večer, nemohla ani uvěřit, jaký obrat její život od té doby vzal.

„Doufám,“ podotkla Vicki po chvíli, „že alespoň tenhle večer nezíval.“

Obě se zasmály a Rosalie byla své přítelkyni za tu poznámku vděčná.

„Ne,“ řekla. „To neudělal za celý večer ani jednou a během noci také ne. Věř nebo ne, trochu mě to zklamalo.“

Přišel číšník, sklidil talíře a zeptal se na další přání. Objednaly si kávu a počkaly, až se mladík vzdálí z doslechu.

„Tak to byl tedy začátek,“ navázala Vicki a Rosalii bylo jasné, že ji přítelkyně jen tak lehce z udičky nepustí. Když někdo takový jako Vicki Baumová zavětří dobrou historku, nedá se zastavit. „A jak to bylo dál? Slyším už svatební zvony v dáli, nebo je to jen tramvaj?“

Znovu se obě zasmály. Pak Rosalie zavrtěla rozhodně hlavou.

„Na něco takového nemám ani pomyšlení.“

„Jak to? Je ženatý?“

„Ne, to ne. Ale…“ Rosalie si začala kousat spodní ret. „No, víš, Vicki, manželství je zvláštní instituce a já si nejsem jistá, jestli jsem pro něj uzpůsobená. Podívej, s Ernstem to bylo před svatbou také krásné, bylo to tak… vzrušující, naše láska mi připadala jako nekonečná slavnost. Ale sotva jsme se vzali…“

„Byla jsi prostě příliš mladá,“ zhodnotila Vicki. „Dvacet jedna, ne? V tomhle věku člověk dělá jen samé hlouposti. U mě to bylo stejné. Byla jsem stejně stará, když jsem si brala Maxe. Max Prels, jednoduše obrovská chyba. I když byl to on, kdo mě přivedl k psaní, protože sice byl novinář, a dokonce založil jeden časopis, byl však většinou příliš zaměstnaný na to, aby své články napsal včas. To jsem za něj dělala já.“ Tiše se sama pro sebe zasmála. „No, ano, měla bych mu být vděčná, protože nebýt jeho, možná bych dodnes hrála na harfu v nějakém orchestru. Tak vidíš. K něčemu to bylo dobré.“

„U mě ne,“ odporovala Rosalie. „Jak jsem předtím řekla tvojí písařce, jediné, co mi z manželství zůstalo, je příjmení.“

„Do příští svatby,“ podotkla pobaveně Vicki. „Přičemž musím říct, že Gräfenbergová se mi líbí víc než Kobrová. No, snad se tahle láska postará alespoň o to, že tě v budoucnosti uvidíme častěji tady v Berlíně. Já bych z toho měla radost.“

Rosalie doprovodila přítelkyni zpátky k nakladatelství a cestou jí pověděla o zvláštním obratu, který ke konci nabral její rozhovor s Georgem Bernhardem.

„Opravdu si myslíš, že se chce s tebou zaplést?“

„Dneska večer mě chtěl vyvést na večeři. Do Edenu! A potom že prý okusíme berlínský noční život.“

Vicki nežensky hvízdla. V tom okamžiku zastavila před nakladatelstvím limuzína Maybach. Vystoupil z ní štíhlý starší pán. Měl jemné rysy obličeje, špičatý nos a hezky tvarovaná ústa.

„Franz Ullstein, nejmocnější z pěti bratrů,“ pošeptala Vicki své přítelkyni. „Všichni o něm mluví jen jako o doktoru Franzovi.“ Rosalie přikývla.

„Já vím,“ odpověděla tiše. „Už jsme se setkali. Před delší dobou.“

„Samozřejmě. Já zapomněla, že ty znáš prostě každého.“

„No, znám není úplně správný výraz. Nejsem si jistá, jestli si na mě vzpomíná.“

Generální ředitel se podíval na dámy nepřítomným pohledem, zdvořile nadzdvihl klobouk a slunce se zalesklo v jeho jemných zrzavě blond vlasech. Pak kolem nich bez dalšího pozdravu prošel.

„Nepoznal nás,“ vysvětlovala Vicki. „Doktor Franz je neuvěřitelně krátkozraký. Bez svého skřipce je slepý jako kotě. Určitě si na tebe vzpomíná. Protože na tebe žádný muž nikdy jen tak nezapomene.“

Rosalie se musela usmát. „Přeháníš. Jako vždycky, má nejmilejší Vicki.“

„Abychom se vrátily k Bernhardovi: chceš dál psát pro Vossische?“ zeptala se Vicki, která nikdy nepustila ze zřetele téma, které považovala za důležité.

„Vlastně bych chtěla. Své články sice prodávám také do mnoha jiných listů, ale Vossische je extra třída.“

„Pak bys měla jeho pozvání raději přijmout,“ poradila jí Vicki.

„Co to povídáš?“ Rosalii to omráčilo.

„Jsi dost zkušená na to, aby ses po večeři dokázala rozloučit způsobem, který se nedotkne jeho hrdosti,“ vysvětlovala Vicki.

„Dneska večer nemůžu,“ odsekla Rosalie trucovitě.

Vicki vytáhla obočí a podívala se jí zhluboka do očí. „Aha,“ pochopila. „Pan Kobra čeká.“

„Ach, Vicki,“ zasténala Rosalie a dovolila, aby ji starší kamarádka objala. „Dva měsíce jsem ho neviděla. Přísahám, že už to nevydržím ani jeden jediný další den.“

„Dávej na sebe pozor,“ šeptala jí Vicki do ucha, zatímco ji držela v náručí. „A mysli na to, že kobry jsou nebezpečné.“

3

Doktor Franz Ullstein seděl u konferenčního stolu a rozhlížel se kolem sebe. Silnými skly skřipce je před sebou viděl až příliš jasně: bratry Louise, Rudolfa a Hermanna, každého s vlastním jedinečným nadáním a vlastní tvrdou hlavou. Od té doby, co se Hans, nejstarší a nejklidnější z pěti bratrů, nemohl ze zdravotních důvodů zúčastňovat porad a funkci generálního ředitele předal Franzovi, začaly rozdíly vystupovat na povrch čím dál víc. Například Hermann, nejmladší z nich a opravdový marketingový génius, který za normálních okolností komunikoval s bratry už jen písemně, měl tvář plnou utrpení, jako by sedět s nimi u jednoho stolu bylo nebezpečné.

Franz listoval bez zájmu bilancemi, které ležely před každým z nich. Vypadaly dobře, dokonce výborně, a nebyly to ony, co mu kazilo náladu. Starost mu působila skutečnost, že se direktoriát rok od roku rozrůstal. Jejich otec Leopold určil, že každý z bratrů dostane ředitelské místo v podniku, který on založil, což bylo už samo o sobě dost komplikované. S tím se však nějak srovnali. Nerušili ho ani šéfredaktoři kolem stolu, hlavně ne Georg Bernhard, jeden z jeho mála přátel, nebo Kurt Korff, který řídil Berliner Illustrirte Zeitung. I Emil Herz, brilantní ředitel knižního vydavatelství, si místo u jednacího stolu zasloužil.

Avšak od té doby, co do ředitelského grémia začala pronikat nová generace, potýkal se s úkolem hodným Herkula, a to udržet mezi všemi těmi rozdílnými zájmy loď v úspěšném kurzu. Za Hansem seděli u stolu hned dva reprezentanti: zeť Fritz Ross a jeho syn Karl. Kromě toho trval Louis na tom, aby na palubu přibrali i jeho syna Heinze poté, co jeho kariéra herce nebyla příliš úspěšná. Franz si o mladém muži, který se kromě toho pokusil stát se producentem a ani tady se mu nedařilo, nemyslel nic dobrého. Zdálo se, že Heinz si teď plete ředitelství nakladatelství Ullstein s jevištěm nějakého šmíráckého divadla a jen mu ztrpčuje život. Tenhle zelenáč sice neměl žádný nápad, ale všechno věděl lépe.

Tak jako teď. Právě poukazoval naprosto přehnaným způsobem na to, jak vysoké ztráty přináší každý měsíc Vossische Zeitung. Georg Bernhard byl kolem nosu úplně bledý. Vztekem, ne strachem. Věděl, že Franz nad ním drží ochrannou ruku.

„To je všeobecně známé, Heinzi,“ odpověděl mu. „Nemusíme o tom diskutovat každý měsíc znovu.“

„Kdybychom Vossische trochu zmodernizovali…“

„Už nechci tenhle nesmysl dál poslouchat,“ přerušil ho Franz ostře. „Měl bys pochopit, že jsou dva druhy ztrát: finanční a ztráta prestiže. Tu druhou nelze vyvážit penězi. A Vossische Zeitung pozdvihuje renomé celého našeho domu. Není-liž pravda, Hermanne?“ Nevyčkal na reakci nejmladšího bratra, který zodpovídal za marketing a strategii. „Celková čísla jsou uspokojivá,“ pokračoval a poklepal na bilanci před sebou na stole. „BIZ dokonce získal dvě stě tisíc dalších předplatitelů, dvě stě tisíc,“ opakoval naléhavě a fixoval pohledem synovce. „Pokud dokážeš posoudit, co to znamená.“

„Za to vděčíme paní Baumové,“ vysvětloval Kurt Korff, šéfredaktor Berliner Illustrirte Zeitung, dříve než mohl Heinz něco odpovědět. „Její nový román na pokračování překonává všechna očekávání.“

„Přitom jste nejdřív měli plné kalhoty ze strachu, jestli jeho námět není příliš odvážný,“ posmíval se Heinz a sklidil za to vyčítavý pohled svého otce. „Ušetřili bychom spoustu peněz, kdybyste…“

„Tenhle druh hulvátství nestrpím,“ rozkřikl se Franz, kterému došla trpělivost, a uhodil pěstí do stolu. „Buď budeš s našimi šéfredaktory mluvit s respektem, nebo můžeš rovnou jít domů!“

„Snad člověk smí ještě říct pravdu,“ odsekl Heinz bojovně. „Ale prosím, jestli chcete vyhazovat peníze z okna…“

„To je v pořádku, Heinzi,“ brzdil Louis svého syna dříve, než Franz dostane jeden ze svých obávaných záchvatů zuřivosti. „Tohle téma skutečně nemusíme znovu přežvýkávat.“

Všichni přítomní věděli, že Vicki Baumové museli zaplatit dvakrát. Nejdřív román koupili, pak se rozhodli, že ho kvůli některým pikantním detailům nevydají, takže práva přešla zpátky na autorku. O čtvrt roku později se Korff rozhodl jinak. Vicki Baumová byla a je zárukou úspěchu. Aby tedy mohli knihu přece jen vydat, museli práva znovu koupit, a to za skutečně značnou sumu. Přitom se říká, že ženy nejsou obchodně nadané.

„No, tedy,“ bránil se Korff vztekle, „studentka chemie, která chce jít na potrat… Nebyl jsem jediný, kdo se zdráhal. Ale zjevně jsou naši čtenáři na podobná moderní témata připraveni.“

„To tedy jsou,“ vmísil se do debaty Emil Herz, vedoucí knižního vydavatelství Ullstein, kde měl román po zveřejnění v BIZ brzy vyjít. „A nedivil bych se, kdybychom v dohledné době prodali práva na zfilmování. Bez obav, dvakrát vyplacený honorář dostaneme třikrát zpátky.“

Žvásty, pomyslel si Franz netrpělivě a podíval se na Hermanna, který se zdál být téhož názoru, paže zkřížené na prsou a znuděně rozvalený v židli. Přestože Franz nikdy neměl s Hermannem užší pouto – věkový rozdíl byl od začátku prostě příliš velký –, v podobných okamžicích cítil s nejmladším bratrem určitý druh shody.

„To už by stačilo,“ přerušil neplodnou diskusi o něčem, co se už dávno stalo, a pokusil se zkrotit svůj hněv. „Dnes máme dostatek témat týkajících se budoucnosti, Rudolfe. Předložil jsi několik nápadů na optimalizaci tiskárny. Přitom máme nejdražší a nejmodernější zařízení z celé Evropy. Nepochybuji, že je tvoje úloha důležitá. Vysvětli nám prosím stručně, proč máme už zase vyhodit tolik peněz z okna.“ Při tom šlehl po Heinzovi zničujícím pohledem. I kdyby jen proto, aby i omladina pochopila, o co tu jde, a nevyvolávala neustále sáhodlouhé diskuse kvůli vysokým investicím, doplnil k tomu v duchu.

Bylo už po páté, když se konečně vrátil do své kanceláře, frustrovaný a vyčerpaný. Co všechno za tu dobu nestihl vyřídit. Místo toho si na poradě ředitelů připadal čím dál tím víc jako při rozepřích v říšském sněmu, kde se také všichni jen hádali, místo aby se snažili postavit republiku na nohy.

„Máte návštěvu,“ ohlašovala Hilde Trautweinová, jeho sekretářka. „Čeká na vás paní Fleischmannová.“

„Malá Toni?“ Nejmladší sestru od Lottina pohřbu neviděl. „Co chce?“

V rodině byly dvě Antonie: nejmladší sestra, malá a kulaťoučká, z toho důvodu nazývaná „malá Toni“, aby se odlišila od manželky nejstaršího bratra, která byla vysoká a štíhlá, a proto byla pro všechny jen „velká Toni“.

„To nevím, pane generální řediteli,“ šeptala Hilde s pohledem upřeným na dveře. „Udělala jsem jí kávu a dala několik časopisů.“

Franz cosi zabručel na znamení poděkování a vešel do kanceláře. Byla největší v budově, o hodně větší než všechny ostatní. Zakladatel firmy ji solidně zařídil nábytkem z ořechového dřeva, kroky tlumilo několik vzácných perských koberců. Nedaleko okna seděla malá, podsaditá postava vyzařující i z dálky citelnou rozhodnost a ráznost, které byly jeho nejmladší sestře vrozené.

„Tady jsi,“ řekla přátelsky a vzhlédla od magazínu.

„Nevěděl jsem, že chceš přijít,“ odpověděl. „Byla by to vítaná záminka k dřívějšímu ukončení porady. Čekáš dlouho?“

Chvíli váhal, pak usedl na jednu z židlí pro návštěvy proti ní a pozoroval odsud svůj psací stůl. Byla to už celá věčnost, kdy naposledy seděl na tomto místě, a změněná perspektiva ho vyváděla z míry.

„Och, asi půl hodinky,“ odpověděla Toni zlehka a odložila časopis, který četla. Bylo to poslední vydání Dame. „To nestojí za řeč. Jak se máš, Franzi?“

Ze všech sourozenců měl Toni nejraději. Přestože už jí bylo jednapadesát, stále měla lehce našpulená ústa a dětský pršáček, kvůli kterému si z ní už v dětství často utahoval. „Naše pekinézo-lvice,“ nazval ji, když se zase jednou kvůli některému ze sourozenců vzepřela přísnému, zlostnému otci, protože si myslela, že udělený trest byl nespravedlivý. A přestože otec byl už dávno mrtvý a ona se stala ženou uznávaného majitele továrny na nábytek Siegfrieda Fleischmanna a matkou tří už téměř dospělých dětí, když se jednalo o stmelení rodiny, dřímala v ní stále tatáž energie. Pravděpodobně nejvíc z rodiny trpěla odcizením a odstupem, které mezi bratry vznikly. Franzovi začalo svítat, že tohle by mohl být důvod její návštěvy. Proč by se jinak v takový krásný slunečný den k němu „malá Toni“ plahočila?

„Čím jsem si zasloužil tu čest?“ zeptal se jí bez obalu.

„Chtěla jsem vědět, jak se ti vede,“ odpověděla a on jí věřil, že to myslí skutečně upřímně.

„Teď to vidíš: vede se mi dobře,“ odpověděl a zatoužil po svém psacím stole. Protože nejlépe mu vždy bylo při práci, to věděl jistě.

„To jsem ráda,“ odpověděla Toni. „Od Lottina pohřbu jsem tě neviděla,“ dodala. „Všichni o tebe máme starost…“

„…což je naprosto zbytečné,“ přerušil ji. To by tak ještě chybělo, aby si o něj dělali starosti. Neměl v úmyslu mluvit o smrti své ženy. Ani s malou Toni.

Sundal si cvikr a promnul oči. A přestože postava jeho sestry se stala jen neurčitým obrysem, cítil, jak ho upřeně pozoruje.

„Chtěla bych, abys přišel v neděli na náš rodinný čajový dýchánek,“ řekla mile, ale rozhodně. „Není možné, aby ses nadále takhle izoloval. Tvá rodina je tu pro tebe, především teď.“ A dříve než mohl něco namítnout, předešla ho. „Žádné výmluvy, milý Franzi. A vezmi s sebou dceru. Jak jsem slyšela, Lisbeth také není moc šťastná…“

„Co má znamenat také?“ odsekl hrubě. „Zakazuju ti vynášet soudy o mých citech, přestože jsi moje sestra, Toni. Jak se cítím? To je jen a jen má věc.“

„Lotte si vzala život,“ pokračovala nevzrušeně Toni. „Protože chtěla sebe i tebe ušetřit dlouhého utrpení, tak ohleduplná byla. Žádný člověk, ani ty, něco takového jen tak nepřekoná.“ Franz si znovu nasadil cvikr a sestřin obličej zase dostal obrysy. Její velké tmavé oči byly starostlivě upřené na něj. „Přijď v neděli na čaj. V pět. Prosím tě. A jestli to nechceš udělat pro sebe, tak to udělej pro klima podniku.“

„Klima podniku?“ opakoval Franz. „Pokud vím, je v kancelářích dost teplo, a komu je moc teplo, má k dispozici ventilátory.“ Vztekle hleděl na sestru. „Pomalu mi začíná být jasné, proč jsi doopravdy přišla. Kdo tě poslal? Heinz? Nebo Karl?“

„Nikdo mě neposlal,“ ohradila se Toni a oči jí rozhořčeně plály. „Měl bys mě lépe znát, Franzi. Nepotřebuji žádného z pánů synovců, abych viděla, jak si navzájem ztěžujete práci. Myslíš si snad, že my, ženy rodiny Ullsteinů, nevnímáme, že stěží dokážete spolu normálně jednat? Co je s Hermannem, který už posílá jen písemné zprávy, místo aby s vámi mluvil? Jak to, že porady vás ředitelů téměř vždy končí křikem? Myslíš si, že tohle je to, co měl v úmyslu otec, když svěřil zodpovědnost za impérium Ullsteinových vám všem pěti?“

Na to neuměl Franz odpovědět. Toni měla pravdu. A přece…

„To není má vina,“ chtěl se dát po chvíli do vysvětlování, Toni ho však okamžitě přerušila.

„Totéž říkají i ostatní. Nikdo není vinen. Jste jako děti, Franzi. Ještě horší. Ty se hádají o pár hraček. U vás však jde o…“

„Toni, přestaň,“ poprosil Franz. „Vím, o co jde. A řeknu ti, v čem je problém. Místo ředitelství máme něco jako parlament se všemi synáčky, synovci, zeti a brzy už i vnuky. Tak to nejde, Toni. Tak se nedá vést podnik.“

„Mladí jsou naše budoucnost,“ odvětila Toni měkce.

„Novinové impérium není obchod s mýdlem, který může prostě zdědit vlastní potomstvo,“ vybuchl Franz. „Na to je úloha tisku pro vědomí národa příliš důležitá. Děti musí nejdřív dokázat, že do této velké úlohy vůbec dorostly.“

„Ale Franzi, uvažuj,“ vybídla ho Toni přátelsky. „Ty ‚děti‘ jsou dospělí muži, je jim kolem třiceti a přežili válku.“ Soucitně ho pozorovala. „Vím,“ dodala, „taková výměna generací není snadná…“

„Tak daleko ještě dlouho nebudeme,“ skočil jí Franz ostře do řeči a vstal. Takové domlouvání bylo to poslední, co v tomto okamžiku potřeboval.

„Přijď v neděli na čaj o páté,“ zopakovala Toni a také se zvedla. „Představ si, z Dessau přijede Anni s manželem. Vezmi s sebou Lisbeth, manžela ať nechá doma.“

„Aha,“ zareagoval nespokojeně Franz, „každý z mých bratrů může přivést svého zetě. Jen můj vlastní není vítaný? Víš vůbec, že Kurt Saalfeld má v nakladatelství důležitou pozici? Zodpovídá za nákup papíru, papíru, milá Toni, tím náš otec začínal, a Saalfeld plní ten úkol skvěle, na rozdíl od mnoha jiných ředitelských synáčků…“

„O to vůbec nejde,“ přerušila jeho výlev Toni. „Proti jeho kvalitám není co namítat.“

„Tak o co tedy jde?“

„Že tvou dceru nedělá šťastnou,“ vysvětlovala Toni s trpělivostí matky, která chce něco objasnit malému dítěti. „O to jde.“ Vzala svou kabelku a Dame si zastrčila pod paži. „Takže, Franzi. Uvidíme se v neděli. Počítám s tebou.“

Co to všichni mají s tím stářím, ptal se sám sebe Franz, když už se zase skláněl nad prací. Přitom mu bylo minulý rok teprve šedesát. To přece není žádný věk, určitě ne na to, aby skončil s prací. Přesto se zdálo, že všichni ostatní si přesně tohle myslí. Především Heinz. A teď i Toni začala s výměnou generací. Ani Louis nepomýšlel na odchod, přestože byl o pět let starší než on.

Odsunul židli a vstal. Namísto aby přemýšlel o tom, kdo za tím stojí, vzal si od Hilde kabát a klobouk a opustil budovu. Na dotaz sekretářky, zda má zavolat jeho řidiče pana Wohlrabeho, odpověděl, že ne, půjde pěšky, chce si trochu protáhnout nohy.

Venku na chodníku na něj dopadly šikmé paprsky pozdně odpoledního slunce. Udiveně se rozhlédl kolem sebe, bylo léto a začala hodina procházek. Elegantní dámy v odpoledních šatech a šílených kloboucích, které seděly jako přilby na jejich krátkých účesech, mířily do kaváren ve Friedrichově ulici. Jedna mladá žena, která byla podobná Lotte, prošla těsně kolem něj a zavadila o něj přátelským pohledem.

A najednou tu zase byla ta bolest, v místě, kde měl srdce.

Zastavil se a zhluboka dýchal. Se srdcem to nemělo nic společného, byl u lékaře, ten onemocnění srdce vyvrátil. Bylo to proto, že se sestra Toni zmínila o Lotte. Proč mu to udělala? Nemělo smysl rýpat se v tom, co by se stalo, kdyby se mu žena svěřila, místo toho, aby si lehla na koleje a nechala se přejet odpoledním vlakem z Berlína do Postupimi. Že jí její gynekolog sdělil, že je nevyléčitelně nemocná rakovinou, se dozvěděl až později. Domněnka, že si svou dobrovolnou smrtí mnohé ušetřila, to nijak neulehčovala.

Franz Ullstein se potil, na takhle teplý letní den byl příliš oblečený. Co ho to jen napadlo, odvolat svůj vůz?

„Hej, staříku, už ti to nešmajdá?“ Zezadu se kolem něj mihl stín nějakého výrostka, někdo mu mírně zacloumal ramenem a Franzova ruka okamžitě sjela do kapsy. Náprsní taška tam stále byla. Mladík se otočil a drze se mu zašklebil do obličeje.

Že i on byl kdysi takový, mladý, rozpustilý, na rtech neustále nějakou vyzývavou poznámku – na to už si dokázal jen stěží vzpomenout. To byly jiné časy, řekl si. A pak si uvědomil, že totéž tehdy vždycky říkali staří.

S povzdechem se vydal zpátky k budově nakladatelství a poprosil Tomaschkeho, ať objedná jeho šoféra. A když už se vrátil, šel nahoru do své kanceláře, aby si s sebou domů vzal štos spisů. Protože co jiného měl dělat celý dlouhý večer, když ne pracovat.

Když znovu přišel k vrátnici, stál u Tomaschkeho vytáhlý mladý muž se složkou dokumentů pod paží, který vypadal jako poslíček. Franz Ullstein by ho byl snadno přehlédl, kdyby se kolem něj najednou neprohnala hezká rudovlasá slečna a nepadla mladíkovi kolem krku.

„Tak co?“ zeptala se mladíka s očekáváním. „Co říkal?“

„Nic,“ odpověděl její ctitel zaraženě. „Všechno pro kočku.“

„Váš vůz je tu,“ slyšel Franz říkat vrátného. On však nemohl odtrhnout oči od mladého páru.

„Opravdu?“ Rudovláska vypadala naprosto zničeně. V krásných zelenozlatých očích jí stály slzy. „Přitom ty fotky jsou tak krásné, Emile.“

4

Cestou po ulici Markgrafen ve směru kLandwehrskému kanálu se Lili velmi snažila, aby na sobě nedala znát rozčarování. Na tento den se Emil připravoval celé týdny. Každou volnou minutu strávili tím, že třídili fotky pořízené starým krabicovým fotoaparátem jeho dědečka. Neúnavně diskutovali otom, které snímky jsou lepší než ostatní. Avšechny peníze, které dokázal dát ze svého mizivého příjmu stranou, padly do posledního groše na nákup expozičních desek, fotopapíru achemikálií na vyvolávání fotek. Ateď to všechno mělo být zbytečné?

„Řekl, že něco takového viděl už tisíckrát.“ Emil měl stísněný hlas. „Aže takové amatérské obrázky nemůže potřebovat.“

Lili bylo jasné, jak tvrdou ránu to pro jeho sebevědomí znamenalo. Její snoubenec sice mohl na ostatní působit rozhodně, ve skutečnosti však měl křehkou duši umělce.

„Zeptal ses ho, co přesně se mu na těch obrázcích nelíbí?“

„Skoro jsem se nedostal ke slovu,“ stěžoval si Emil. „Nemají na člověka čas. Za dvě minuty jsem byl zase venku. On ty fotky jen zběžně prolistoval. Ani se na ně pořádně nepodíval.“ Lili mlčela. Na to nedokázala říct nic útěšného. „Tak, to by bylo,“ uzavřel. „Ta stará krabice půjde do popelnice.“

„Ne, vžádném případě,“ odporovala dívka energicky.

„Ach, Lili,“ řekl Emil azastavil se. „Takhle to nemůže jít dál. Potřebuju konečně pořádné místo. Jinak se nebudeme moct nikdy vzít, to přece víš. Az příležitostných zakázek pro pana Brandstettera dokážu stěží uživit sebe. Konkurence je velká, všichni chtějí fotit svatby aděti usvatého přijímání. Amnozí mají modernější přístroje než já.“

„Přesto jsou tvé obrázky lepší,“ odvětila Lili. „Navzdory tomu, že tvůj krabicový fotoaparát není nejnovější. Afotografování je to, co děláš nejraději,“ dodala prudce azavěsila se do Emila. „Od té doby, co tě znám, nemluvíš oničem jiném. Jen proto, že tě ten hloupý Paschke…“

„Päschke,“ opravil ji Emil.

„To je jedno. To, že se mu tvé fotky nelíbí, nemusí znamenat, že…“

„Lili, je to grafická redakce nakladatelství Ullstein, ti lidi otom něco ví. Jestli se jim zdá, že je to brak, tak…“

„Ale co, oni také vaří jen zvody,“ stála si na svém Lili. Byla naštvaná. Na toho Päschkeho avšechny ty namyšlené panáky. Myslí si, že můžou nosit nos nahoru jen proto, že jsou na výplatní listině Ullsteinových. Ona měla velké štěstí, že ji Vicki Baumová vytáhla zobří písárny, kde pod přísným pohledem dohlížitelky pracovalo třicet písařek těsně vedle sebe, bušilo do psacích strojů aopisovalo texty, které právě dorazily. Že skončila zrovna uznámé spisovatelky, bylo lepší než výhra vloterii, to si plně uvědomovala. Její kamarádky dopadly nesrovnatelně hůř. Fritzi ze mzdové účtárny aAnna, která pracovala ve velkoprostorové kanceláři aktuálního zpravodajství, by mohly vyprávět celé romány otom, jak pohrdlivě se vtomto domě plném ctižádostivých lidí jedná sleckterou písařkou. Akromě toho se musely držet zdosahu nenechavých rukou poslíčků aredaktorů. Vicki Baumová naproti tomu byla úžasná žena. Pro Lili představovala idol aměla vúmyslu se od ní mnohému naučit. Protože iona měla svou tajnou vášeň… „Mám nápad,“ řekla náhle apevně chytila Emila za paži. „Ukážeme ty fotky paní Baumové.“

Emil se na ni nevrle podíval ashrnul si zčela, které tak milovala, neposlušnou kadeř.

„Paní Baumové?“ zeptal se nervózně. „Ta přece píše romány! Jak by mohla rozumět fotografiím?“

„Paní Baumová ví ovšem něco,“ tvrdila Lili. „Třebas ti bude moct říct, co tvým fotkám chybí.“

„Mým fotkám nechybí vůbec nic,“ vyjel zlostně aLili pochopila, že ho bude muset nechat nejdřív zklidnit. Když byl vpodobné náladě, nebyl přístupný žádnému rozumnému návrhu.

Mezitím došli do chudého předměstí Kreuzberg, kde Lili bydlela.

„Musím domů,“ řekla apolíbila ho. „Čekají na mě svečeří. Vyzvedneš mě později? Tak kolem desáté?“

„Jasně,“ ucedil Emil. Náladu měl stále pod bodem mrazu.

„No tak už toho nech,“ domlouvala mu Lili apřitáhla ho ksobě. „Takhle ne. Dej mi pořádnou pusu. Slibuju ti, že všechno bude dobré.“

„Ach, Lili,“ opakoval, koutky úst se mu však zdvihly vněžném úsměvu. „Mám tě tak rád, moje malá. Tak vdeset.“ Pak ji políbil tak, že přestala vnímat cokoliv jiného.

Doma panovalo velké vzrušení. Lilina patnáctiletá sestra Gundi seděla srozpálenými tvářemi uprostřeného stolu avyprávěla něco oPaříži, výměně studentů aněmecko-francouzském porozumění. Matka stála usporáku adávala brambory ve slupce do porcelánové mísy skytičkovým vzorem, zatímco Gotthilf Blume naslouchal snedůvěřivě staženým obočím své mladší dceři.

„…akdyž udělám zkoušku, nebude to stát vůbec nic, říká slečna Schönthalerová,“ vysvětlovala zrovna Gundi. „Všechno zaplatí ta… počkej,“ listovala sešitem, „Německá liga pro lidská práva.“

„No, ale pak má unás bydlet nějaká francouzská slečinka,“ dal do úvahy otec. Byl ve válce, stejně jako všichni jeho ročníku, aválčil uVerdunu. Šťastný osud mu však přisoudil střelné zranění nohy, které se sice dlouho hojilo, ale nejspíš mu zachránilo život. Na to, že Francouzi teď mají být jejich přáteli, si jen těžko zvykal. „Akam to děvče ubytujeme? Nemáme místo.“

To byla oprávněná námitka. Rodina Blumových žila ve dvoupokojovém bytě skuchyní. Vjednom pokoji spali otec smatkou, odruhý se dělily Lili aGundi. Kuchyně sloužila také jako obývák ijídelna zároveň. Ato na tom byli ještě dobře. Znali rodiny, kde žilo sedm osob vjedné jediné místnosti.

„No… umě vposteli,“ navrhla Gundi po chvilce váhání se zřetelně menším nadšením. „Leda že by…,“ podívala se tázavě na starší sestru. „Lili, kdy se vlastně chcete brát, ty aEmil?“

Lili se zasmála. „Zřejmě se mě chceš zbavit, co?“ Vzala od matky misku apostavila ji spolu se slánkou na stůl.

„Co tomu říkáš, mami?“ zeptala se Gundi prosebně.

Hedwiga Blumová si sundala zástěru akrátce pohlédla do zrcadla nad mycím stolkem. Nikdy by si nesedla kjídlu rozcuchaná nebo neupravená, byla toho názoru, že člověk má na sebe dbát, ikdyž nemá moc peněz, aučila to isvé dcery.

„Myslím si, že je to skvělý nápad,“ řekla poté, co si sedla.

„To myslíš vážně?“ zeptal se překvapeně její manžel.

„Ano, pročpak ne,“ odvětila Hedwiga. „Cestování rozšiřuje obzory. Aučit se cizí jazyk může být užitečné. Co myslíš, Lili? Písařka se znalostí francouzštiny jistě najde dobré místo. Nebo ne?“

„Určitě,“ odpověděla Lili. „Ateď nám to pověz od začátku, Gundi. Kdy chceš do Paříže?“

„Vsrpnu,“ oznamovala sestra. „Slečna Schönthalerová si myslí, že když se budu ještě pilně učit, mohla bych tu zkoušku složit. Pak bych jela na tři měsíce do Paříže abydlela tam unějaké rodiny. Adcera zté rodiny by přijela na stejně dlouho knám. Tak by se naučila ona německy ajá francouzsky.“

„Aco škola?“ zeptal se otec. Na to, že Gundi studuje na gymnáziu, byl neuvěřitelně pyšný.

„Budu tam chodit do školy,“ odpověděla vítězně Gundi.

„To zní opravdu báječně,“ prohlásila Lili. „Aten problém spostelí nějak vyřešíme. Ikdyby to se svatbou neklaplo tak rychle, určitě bych mohla nějakou dobu bydlet uFritzi. Nebo uAnny. Myslím, že by ses oto měla rozhodně ucházet a…“

„Ale Paříž…,“ namítal otec aLili si uvědomila, že si už teď dělá starost osvé „kuřátko“. „To je velké, nebezpečné město…“

„Pravděpodobně onic nebezpečnější než Berlín,“ řekla Lili amyslela na krásnou paní Gräfenbergovou, která se podle libosti pohybovala sem tam mezi Paříží aBerlínem. Ach, představovala si, to musí být božské. Kéž by mohla také vést takový život. Ale na to nebylo samo sebou ani pomyšlení. Ze všeho nejdřív Emil naléhavě potřebuje zaměstnání. Ato jako fotograf. Cokoliv jiného by ho udělalo nešťastným.

Jako by matka uměla číst myšlenky, zeptala se najednou: „Jak vlastně dopadl Emilův pohovor?“

Všechny oči se teď dívaly na Lili. Kousek brambory se jí vústech proměnil vkus olova.

„Ne moc dobře,“ dostala ze sebe, když se jí povedlo brambor spolknout.

„Takže nemá…“

„To je vpořádku, Gundi,“ přerušila dívku matka. „Koneckonců byl to jeho první pokus, že ano?“

Lili statečně přikývla.

„Unás bude brzy volné místo,“ řekl otec. „Starý Krone půjde do penze. Když se přimluvím, mohl by se tvůj Emil stát řidičem tramvaje. To je zaměstnání budoucnosti, Lili, teď když se všude staví nové trasy. Je to dobré povolání ajako zaměstnanec dopravních podniků…“

„Jenže kdyby se stal řidičem tramvaje, byl by Emil určitě nešťastný,“ odpověděla Lili asnažila se neznít moc nervózně. Jak často už otom mluvili. Apřesto stím otec začínal pořád znovu.

„To znamená…?“

Emil pokrčil rameny.

Table of Contents

1

2

3

4