Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Maren Gottschalková

Frida nespoutaná

Bouřlivé roky v Paříži a New Yorku

Z německého originálu Frida,

vydaného nakladatelstvím Goldmann v roce 2020,

přeložila Helena Mirovská.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2021

jako svou 8284. publikaci.

Redakce Lucie Peláková

Korektura Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2021

GRADA Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz, www.metafora.cz

Frida by Maren Gottschalk

© 2020 by Wilhelm Goldmann Verlag,

a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Translation © Helena Mirovská, 2021

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021

Cover Graphic Design © Luka Brase, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-603-3 (ePub)

ISBN 978-80-7625-602-6 (pdf)

ISBN 978-80-7625-185-4 (print)

Pro Clause

PRVNÍ ČÁST

New York, 31. října 1938

Jakmile se Frida ráno probudí, padne jí zrak na červenou sukni pohozenou na zemi vedle postele. Ataky hned vidí tu trhlinu. Nejdřív si myslí, že je to jenom záhyb, který vrhá stín. Její tehuánská sukně leží na zemi jako nějaké rozeklané pohoří, do výšky ční drsné vrcholky zubatých červených skal ztuhé bavlněné látky. Když jí Julien včera vnoci rozvázal stuhy vpase asukni jí stáhnul, zhroutil se ten kousek oblečení sám do sebe aFrida ho tam prostě nechala ležet. Látkovým pohořím se táhne úzký modrý proužek. Tahle sametová stuha pochází zkrámku seňory Martínezové vCoyoacánu aFrida ji přišila vmístě, kde začíná volán. Zpostele vypadá modrá stužka jako řeka proplétající se červenými údolími astržemi apak zase šplhající na návrší, jako by nedbala na zákony zemské přitažlivosti.

Kdyby voda dokázala téct do kopce, pomyslí si Frida, mohla bych dnes vstávat bez bolesti. Umyje se, oblékne, učeše abez námahy sejde po malém schodišti za recepcí do snídaňového salonu. Vrhne svůj zářivý úsměv přes místnost plnou šuškajících paniček sfádními účesy av těsných kostýmcích. Milý číšník skřivým nosem jí přinese toast ačerstvé ovoce abude na ni jako každé ráno přátelsky civět. Ona si namaže toast máslem, dokud bude ještě teplý, aaž se do něj zakousne, steče jí zkoutku úst zlatožlutá kapka až na bradu.

Apotom… ne, nic ztoho neudělá. Ví to, ještě než učiní sebemenší pohyb. Ta bolest vnoze je jako had. Zatím ještě spí, ale probudí se, jakmile napne byť jen jediný sval. Takhle to vypadá často, cítí to hned při probuzení. Včera jí bylo dobře, ale dneska se had vrátil. Přilákalo ho nezvyklé teplo, které už několik dnů svírá Manhattan. Ptáci vCentral Parku se dočista zbláznili, protože už se vtom nevyznají. Vnitřní hodiny jim říkají, aby se pořádně nacpali, ať přežijí zimu, ale spousta znich se začíná vhřejivém poledním slunci poohlížet po místě kzahnízdění.

Frida chce prodloužit tu chvíli, kdy ještě necítí bolest. Leží na břiše adýchá povrchně, aby hada nevzbudila. Přikrývka jí sklouzla kbokům, na zádech jí vyrazila husí kůže. Očima přejíždí po okraji matrace, pak znovu zabloudí pohledem kzemi, ktomu červenému pohoří smodrou řekou. Krásná sukně. Široká jako stan zakrývá její zkrácenou, hubenou nohu stím proklatým chodidlem. Když tu sukni pověsí na prádelní šňůru, pleská jako plachta. Nikdo netuší, že do lemu zašila tajný vzkaz. Je to její malé krédo, životní pojistka pro zlé časy.

Raději by teď neměla sahat po cigaretách na nočním stolku, přestože touží po pořádném šluku. Jenomže když zvedne paži, svaly ten impuls okamžitě pošlou do ramene azad, odtud informace poputuje do nervů vbocích adál do stehna, kolena, lýtka. Apak se probudí chodidlo ahad se zakousne.

Takže zůstane ležet anaslouchá. Julien už tu není. Včera vnoci to neměl být Julien. Ale ten druhý nepřišel. Zase. Už týden se neozval, ani řádka, ani telefonát, ani návštěva, přestože ví, že je Frida vNew Yorku azítra se chystá vernisáž její výstavy. Obrazy, které bude vystavovat, pro ni nafotil, aby mohla snímky poslat do Paříže, kde se také plánuje výstava. Ale znějakého důvodu se jí vyhýbá, aona neví proč. Atak včera přece jen zase vzala zavděk Julienem. Protože tolik chtěl aona nedokáže být tolik večerů sama. Dobře že už odešel, protože těsně předtím, než se probudí had, by uní neměl být nikdo. Jediný, koho vtakových chvílích strpí, je obr Diego, její manžel, ten hajzl. Už dávno spolu nespali vjedné posteli. Kdykoli se ve spánku pohnul, rozhoupala se Frida jako loďka na širém moři. Diego, ta obluda, která ji přivádí kšílenství. Říká mu Carasapo, Žabí ksicht. Ale právě Diego ji taky umí vzít do náruče tak něžně, že se promění vmotýla.

Jenže to už je dávno. Už dlouho spolu netvoří šťastný pár. Astejně se pořád drží jeden druhého, protože je spojuje něco jiného než oddací list.

Pohoří na podlaze ztratilo zřetelné obrysy, najednou vypadá jako kus masa. Had se probudil. Frida zasténá apřevalí se na záda. Teď už je to stejně jedno, chodidlo icelou pravou nohu má vjednom ohni.

Posadí se, opře se opolštáře, zvrátí hlavu nazad avzdychne. Tohle se nemění: Američani pořád dávají do hotelových postelí tlusté, měkké polštáře.

Vezme znočního stolku dózičku, vsune si do úst dvě bílé tablety, sáhne po sklenici na vodu, ta je prázdná. „Mierda!“ Sklenice letí na zem, zničí pohoří. Sehne se, chvíli se přehrabuje včervené látce, najde pod ní láhev se zbytkem tequily. Bolesti mezitím zesílily tolik, že se jí chce řvát. Spláchne tablety, zapálí si cigaretu, opře se ačeká, až chemie vkrvi hada zkrotí. Před očima se jí mihotá obraz. Vidí samu sebe ležet na zemi, zjejího nitra vyrůstají šlahouny slisty aona jimi otravuje zemi.

Když se po nějaké době had uklidní, vrací se radost. Těžká opona mezi bolestí asvětem se zvedá, jeviště zalévá jasné světlo, je zpátky ve hře, cítí hlad ažízeň. Teprve teď kní pronikají zvuky zulice, hukot dopravy, troubení autobusů, hlasy kamelotů. Vykládají se tam bedny, zavírají dveře aut, nadává se dětem, skřípou brzdy jízdních kol. Frida se zhluboka nadechne avydechne. Típne cigaretu asáhne po červené sukni na podlaze. Zvedne si ji ktváři, je cítit domovem, prachem akořením ztrhu vCoyoacánu. Očichá sametovou stuhu po celé délce, tady je cítit kořalkou, tady melounem. Atady jako mokrý pes, možná jí tam nedávno položil špinavou packu její malý mexický naháč, Pan Xolotl?

„Jsi vzhůru?“

„Pojď dál.“

Ve dveřích hotelového pokoje se objeví mladá žena. Vivian vypadá jako reklamní modelka zčasopisů. Hezký souměrný obličej, krátké vlnité blond vlasy spěšinkou na straně. Má pěkné zuby apři každém úsměvu je naprosto nenuceně odhaluje, což jí Frida závidí. Vivian nosí dobře padnoucí kostýmky, akdyž odchází zhotelu, vytáhne zkapsy pláště kožené rukavice, které jí ladí kšátku na krku. Rodina se jí dlouho snažila rozmluvit herecké povolání, ale Vivian si prosadila svou ateď se protlouká díky příležitostným kšeftíkům ataké šekům, které jí tu atam tajně posílá matka. Zrovna teď nemá žádné zkoušky, atak Fridě dělá „dvorní dámu“, jak tomu říká. Najmout někoho vysloveně na to, aby se staral oumělkyni, která uněj vystavuje, je od Juliena nezvyklé avelkorysé gesto.

„Kolik ti Julien platí, abys mě každý den tahala zpostele?“

„Moc ne, nejvíc peněz dostanu, když mu vyprávím, ským do té postele chodíš… Zlato, co je to tu za nepořádek?“ Posbírá oblečení poházené po zemi apak se na Fridu zadívá pozorněji.

„Bolí tě to? Máš ještě dost prášků? Ve skříni jsou další, včera jsem je donesla.“ Rychle je kontroluje, krabička se zásobami je dosud na svém místě.

„Můžeš vstát? Vhale jsou dva lidi zNew York Times, co jim mám říct?“

„Ať počkají. Potřebuju ještě chvíli.“

„Běž nejdřív do koupelny, já zatím uklidím. Apak vyrazíme.“

Zatímco Vivian přičinlivě pobíhá sem atam, Frida se opatrně protahuje, aby se přesvědčila, jestli bolesti opravdu zmizely. Závidí Vivian ito, sjakou lehkostí se shýbá pro její rebozo, zářivě žlutý přehoz smodrými třásněmi. Složí ho, ale než ho uklidí do skříně, zeptá se Fridy: „Slyšela jsi vůbec, co se tu dělo včera? Ta věc sVálkou světů?“

Frida přikývne. „Julien otom věděl, iže to byla jenom rozhlasová hra. Zůstali jsme klidně sedět vrestauraci. Tam stejně nikdo rádio neposlouchal. Podej mi ještě to rebozo, myslím, že má zauzlovaných pár třásní.“

„To jste měli štěstí! Já byla zrovna vpodzemce, když to vysílali, ana schodech uvýchodu mě nějací pomatenci málem srazili. Lidi zpanikařili autíkali se zachránit do podzemky.“

„Před Marťany. Hahaha.“ Frida zívne.

Vivian složí několik Fridiných halenek aschová je do skříně.

„Asi to znělo dost věrohodně. Spousta lidí opravdu uvěřila, že nás napadli. Ten Orson Welles musí být génius. Co by dělali tvoji lidé vMexiku, kdyby to tam slyšeli vrádiu?“

Frida si zapálí novou cigaretu.

„Řekli by jim hola chicos anabídli by jim knastěhování pyramidy vTeotihuacánu.“

„Nech toho. Já to myslím vážně!“

Frida se spožitkem protáhne aprohrábne si rukou rozpuštěné vlasy. Má je úplně zacuchané. Bude si je muset umýt. Julien tomu dal. Vždycky ji chce česat.

„No tak. Pověz.“ Vivian před ní stojí ačeká.

„Dios mío, já nevím, co by dělali moji lidé. Mexičani jsou pověrčiví, ale nepanikaří tolik jako vy gringové.“

Vivian se tváří pochybovačně.

„Když myslíš. Radši už vstávej, řeknu těm novinářům, aby ještě chvíli počkali. Máme na dnešek plány, azítra je velký den.“

Pravda, pomyslí si Frida, udusí cigaretu ado vstávání se nijak nehrne. Na tenhle den čekala celé měsíce. Její první samostatná výstava, pětadvacet obrazů, avšechny od ní. Opravdová výstava vNew Yorku, ne někde na venkově, ale vjedné znejlepších galerií ve městě, uJuliena Levyho. Na pozvánce stojí velkými černými písmeny její jméno. Je na to tak pyšná, že Julienovi dokonce prominula ten dodatek, který nechal pod její jméno vysázet do závorky: „Frida Rivera.“ To si nedomluvili, ale co, stejně skoro všichni vědí, že je Diego její manžel. Diego jí kladl na srdce, že se oto nemá starat: „Novináři tě budou chtít provokovat abudou se tě snažit ukazovat jako malou ženu velkého malíře, jako přívěsek, jako šperk zmé sbírky. Nezabývej se tím. Buď silná, buď hrdá, buď sama sebou.“

Přesně to má vúmyslu. Popadne ten den za pačesy avytřepe zněj všechno štěstí, co se vněm ukrývá. Amožná tam dokonce zítra večer bude iNick.

„Na co máš dneska chuť?“ zeptá se jí Vivian.

„Jíst, pít, nakupovat, koupat se. Ana trochu lásky.“ Frida se zabalí do přikrývky aopatrně vstane. Jde to dobře, bolest už skoro necítí. Posadí se ktoaletnímu stolku az vyšívaného sáčku, vněmž má šperky, vytáhne řetízek.

Vzrcadle se setká spohledem Vivian.

„Láska bude zase až po vernisáži.“ Vivian drží vrukou Fridinu červenou sukni aprohlíží si trhlinu. „Potřebuješ svoji sílu.“

„Nic mi nedodá tolik síly jako dobrý milenec.“

„Taková škoda, je to úplně roztržené. Mám ji nechat opravit?“

„Dej to sem, udělám to sama.“

„Byl to Julien?“

„Možná. Fotografoval mě.“ Okamžitě lituje, že to řekla.

„Vposteli?“

„Ne. Ale nahou. Tedy… no… jenom polonahou. Ale nech si to pro sebe, nemusí to vědět každý.“

„Dávej si pozor. Jestli se to dozví tvůj muž, bude zuřit. Podle toho, co jsem oněm slyšela.“

Frida se kní vztekle otočí.

„Poslouchej, děvenko, do toho ti nic není, ano? Neříkej mi, co mám dělat!“

„Eh… promiň, já jenom chtěla…“

„Co? Poradit mi? Nejsem snad dost stará, abych sama věděla, co dělám? Ajenom proto, že jsem mrzák…“

„Frido, ty přece nejsi…“

„… mi hned nemusíš vykládat, kdy si mám dávat pozor. Rozumíš?“

„No dobře.“ Vivian jde kposteli azvedne sklenici.

„Kromě toho, když tě to tak zajímá: Jsme sDiegem už jenom přátelé. Jemu je jedno, co dělám.“

„Jasně, Frido, promiň.“

Frida se zhluboka nadechne azase vydechne. Potom řekne, aniž by se na Vivian podívala: „Zapomeň na to. Běž už klidně dolů, já tam přijdu, co nejdřív to půjde.“

Vivian přikývne apotichu za sebou zavře dveře.

Frida nechá řetízek ležet na skleněné desce toaletního stolku ajde do koupelny. Matně žluté kachlíčky, lemované tenkým černým proužkem, vzbuzují svým leskem dojem vznešenosti adrahocennosti. Líbí se jí cítit se při koupeli jako antická královna. Hotel Barbizon Plaza stojí na rohu Šesté avenue a58. ulice, pouhý jeden blok od Central Parku. Pro přesvědčenou komunistku naprosto nemístné, říkala si dřív, ale od Diega se dozvěděla, že ve Státech mohou komunisté dokonce nosit bílé smokingy, když chtějí něčeho dosáhnout ukapitalistů.

Při své první návštěvě New Yorku sDiegem před sedmi lety nemohla Frida tomu městu přijít na chuť. Připadalo jí, jako by tu lidé žili vklecích nebo troubách. Dokonce přirovnávala tváře zdejších starých dam kneupečeným houskám. Dnes ji to mrzí. Od dob svého malého útěku do Států krátce po té katastrofě, po Diegově zradě před čtyřmi lety, jí New York přirostl ksrdci. Naučila se jeho obyvatelům lépe rozumět, začala obdivovat jejich troufalost ajejich skoro až fanatickou víru ve férovost apíli. Mimoto trpí Newyorčané neklidem anedokážou být šťastní, pokud každý týden neabsolvují alespoň jednu divadelní premiéru advě návštěvy restaurace, nehledě na to, že neustále chodí do kina avysedávají po barech. Nové knihy, filmy, opery – všeho tu mají nadbytek. Apřestože nikdo nezvládá být ustavičně vobraze, chtějí být Newyorčané přinejmenším schopni ovšem mluvit. Proto si taky několikrát denně kupují noviny afejetonisté se těší velké úctě.

Frida zjistila, že se sama do tohoto města skvěle hodí. Každý den kráčí ulicemi vpestrobarevných šatech as květinami nebo stužkami ve vlasech alíbí se jí, když se za ní lidé otáčejí. VNew Yorku mají pořádné koktejly, dobré jídlo sice jen málokdy, ale zato sympatické, srdečné lidi. Má tu přátele. Lidi, snimiž může večer chodit pít azpívat jim mexické písně. Kromě toho se tu chystá vystavovat své obrazy anavazovat kontakty se sběrateli. Proto se sem těšila. Když všechno půjde dobře, když budou záda anoha spolupracovat, zůstane tu až do jara.

Poprvé přijela do New Yorku jako Diegova malá holčička, podruhé jako podvedená manželka skrvácejícím srdcem. Teď sem přichází jako dobyvatelka: Frida Kahlo, malířka.

San Ángel, jaro 1938

„Tohle je pasování na rytíře, mi amor,“ říká Diego, když mu poví oLevyho nabídce, aby vystavovala své obrazy vjeho galerii. „To oslavíme, uděláme pořádný večírek na rozloučenou, než pojedeš do gringolandu.“ Jemně uvolní ze svého krku ruce opičky jménem Fulang-Chang aposadí ji na stůl vpatiu. Zvířátko okamžitě vyskočí zpátky achytí se rukama inohama Diegova předloktí. Když Diego vstane azamíří do kuchyně, pohupuje se opička sem atam, hlavu otočenou kFridě.

„Odnes tam ty talíře, tlusťochu,“ křikne za ním Frida, ale Diego nereaguje. Přináší dvě sklenice sláhví tequily arázně je postaví na stůl. Dva pomeranče se odkutálejí kokraji stolu, na němž se vrší noviny amezi hračkami patřícími Fulang-Changovi se povalují lahvičky sléky. Některé dny se hodí každý důvod, proč se napít. Ak čemu je vůbec potřeba důvod? Je teplý jarní večer, kůži jemně hladí vzduch plný vůní. Frida vytáhne zpod rozevřených novin misku skvětinami apostaví ji doprostřed stolu.

Její sestra Cristina přijela soběma dětmi apřinesla poštu zCasy Azul. Společně uvařily anajedla se snimi, ale pak byly děti unavené aCristina jela domů. Teď sedí Frida sDiegem ustolu sama, dnes bez návštěvy, bez lidí, kteří by je mohli od sebe odtáhnout, jako to dělá rozhodčí vboxerském ringu, když se do sebe soupeři zaklíní.

Vateliérovém domě Casa Estudio vSan Ángelu jsou od sebe odděleni azároveň spojeni. Dům stále ještě budí rozruch. Extravagantní malý palác sestávající ze dvou kostek jim postavil přítel, architekt amalíř Juan O’Gorman. Diego obývá větší červenou krychli, Frida menší modrou. Most mezi oběma budovami je zatarasený, už jej nepoužívají, od onoho příšerného dne, kdy Frida zjistila, že ji Diego podvedl sjejí sestrou. Frida se odstěhovala azase se vrátila. Nyní spolu žijí vnevyjasněném příměří, které musejí každý den obnovovat od začátku. Někdy to bývá pouze poloviční klid zbraní, opakovaně narušovaný drobnými šarvátkami.

Diego jim oběma naleje, postaví se azvedne sklenici.

„Na tebe, Friducho. New York! Tam musíš jet, děvče moje, bezpodmínečně. Potkáš tam sběratele, kritiky, umělce, spisovatele, nakladatele, herce! Samé důležité lidi! Málem bych ti to záviděl, ale nemůžu se teď odsud hnout.“ Jeho hlas se odráží mezi oběma krychlemi sem atam. „Ty jim všem ukážeš, já to vím!“

Stojí před ní doširoka rozkročený, vysoký amohutný. Jednou rukou si projíždí krátké, drátům podobné vlasy, druhou ukazuje ašermuje skleničkou. Nakonec se ukloní jako cirkusový principál aroztáhne přitom široká ústa do vlídného úsměvu.

„Frida Kahlo, prosím pěkně, la reina, královna!“

Frida se opře oopěradlo židle azaloží si ruce na hrudi. Má bolesti. Čtvrtá operace té proklaté nohy proběhla teprve před pár týdny. Diego už zase sedí ustolu analévá jí. Se sklenkou vruce na ni ukáže.

„Máš vlastní jazyk, naprosto speciální styl. Tvoje obrazy jsou plné bolesti akrásy. Jsou pravdivé!“

Vočích má něhu. Trochu jako dřív, pomyslí si Frida. Diego sněhou zachází štědře, je jí plný, roste mu zprstů, zočí, zcelého zatraceného člověka. Akaždá coura si zní kousek vezme. Hlavně Američanky za ním běhají jako feny.

„Napíšu všem našim známým zNew Yorku,“ pokračuje Diego, jazyk se mu už trochu plete, „aby na tvou výstavu přišli, Turnerovým, Rockefellerovým avůbec… Podej mi papír, sepíšu seznam všech důležitých jmen.“

„Já ještě ani nevím, jestli vůbec pojedu.“ Frida položí dlaně na stůl apočítá své prstýnky. Je jich sedm.

„Co? Blázníš?“

„Možná se mi tam vůbec nechce.“

„Ale ty… je to tvoje šance!“

„Chceš říct, že je to tvoje šance, tlusťochu? Až budu pryč, můžeš si tady šoustat, jak se ti zlíbí, ráno, vpoledne ivečer. Pořád avšude, dokonce si ty děvky můžeš tahat sem, do mého domu amojí postele. Onic jinýho ti nejde! Poslat mě pryč, aby sis konečně mohl dělat, co chceš, ty hajzle. Víš, co mi můžeš, Žabí ksichte!“

Frida vstane abelhá se do své modré krychle.

Diego za ní křičí: „Ty mně taky, ty čarodějnice! Už dávno vím, že nevynecháš jedinou příležitost, abys mohla dělat oči na chlapy! Jsi nejmíň tak nenasytná jako já. Jenom to děláš tajně. Ato je ještě horší!“ Vezme pomeranč amrští jím po kaktusu na okraji pozemku. Pomeranč pukne akaktus vypadá jako poraněný. Diego po něm hodí ještě druhý pomeranč. „Jsi malá prohnaná štětka, všichni to vědí! Aneříkala jsi, že jsme teď přátelé? Takhle se mluví spřítelem?“

Frida se vrací ahádají se dál, zásobu nadávek mají velkou. Pijí, křičí, nadávají, on tříská do stolu aona převrací židle.

Nakonec zůstávají unaveně sedět naproti sobě, udlouhého stolu vpatiu mezi domy, jejich baštami. Jen oni dva ato, co zbylo zjejich manželství. Dva vzteklí, zklamaní lidé, co se jeden druhého nemohou držet anemohou se ani pustit. Diego natáhne ruce přes stůl jako první. „Pojď sem, miláčku, já tě potřebuju, Frido, holčičko… Buď klidná, ty malá ježibabo, přece víš, že bych to bez tebe nevydržel…“

Vstane, sáhne po ní apřitáhne ji kolem stolu ksobě, opět se posadí, zvedne si ji na klín apolíbí ji. Ona mu vezme tvář do dlaní azadívá se na něj. Sním to nejde, bez něj taky ne. Ještě ne.

„Dobře, pojedu do New Yorku abudu tam všem vyprávět, co jsi za prase.“

„Musíš prodávat obrazy amalovat nové. Nebo aspoň pár kreseb. Ateď mě nech na pokoji, chci napsat ten seznam.“

Frida si přitáhne šátek kolem ramen aobejde oba domy kolem dokola. Velkou imalou krychli se slepým mostem. Jejich přítel architekt to onich věděl. Jsou rozdělení, apřitom navěky spojení.

Měsíc zalévá svým světlem obě kostky ikaktusy rostoucí podél hranice pozemku. Stojí vyrovnané vřadě jako bezrucí, bezhlaví vojáci.

„Armáda mrzáků střeží Riverovy, Bůh snámi,“ vzdychne Frida.

Když se pak vrátí do patia, Diego spí achrápe. Hlavu má položenou na dopisu. Frida zpod něj list opatrně vytáhne. Je pro jednoho sběratele, který vlastní několik Diegových maleb. „Musíte se zajít podívat na výstavu Fridy vLevyho galerii, příteli,“ čte, „doporučuji vám to ne jako její manžel, ale jako její velký obdivovatel. Její obrazy jsou kousavé aněžné zároveň, tvrdé jako ocel ajemné jako křídla motýlů.“

Frida pohladí Diega po hlavě. Přinese deku aspícího obra přikryje. Pak si kněmu přisedne aopře se oněj.

New York, 31. října 1938

Když Frida sVivian vycházejí zhotelu Barbizon Plaza, vrhnou se na ně oba novináři. Směli by paní Kahlo doprovodit na procházce městem? Položit pár otázek audělat nějaké fotografie?

Počasí je idnes přívětivé, Frida má přes červenou blůzu sčernou sukní zdobenou květinovou výšivkou přehozený jen zelený vlněný šátek. Na krk si pověsila dlouhý stříbrný řetízek spřívěskem zkamínku. Súšklebkem ho přidrží Vivian před nosem.

„Proti Marťanům…“

Vivian nereaguje.

Frida má vlasy hladce sčesané dozadu asvázané do nízkého drdolu. Na nohou má kozačky, které si koupila během posledního pobytu na Elizabeth Street, stejně jako taštičku posázenou skleněnými perličkami, ta je zvetešnictví akdysi mohla sloužit nějaké bohaté dámě při návštěvách opery. Začalo drobně mrholit, atak Vivian mávne na taxík ave čtyřech se vydávají do Little Italy, kde si Frida kupuje sponky do vlasů alikér. Fotograf zatím pořizuje snímky areportér flirtuje sVivian. Ve zdejším prostředí nepůsobí Frida zdaleka tak exoticky jako vMidtownu nebo Upper Manhattanu.

VMulberry Street se rozhodnou sednout si kulepenému dřevěnému stolku aobjednat si espresso. Frida si dá do šálku nalít pořádnou porci amaretta aspokojeně pozoruje cvrkot. Majitelé malých obchůdků využívají fasády domů jako rozšíření výloh avěší na ně koberce, židle, ubrusy, obleky ivysoké kožené boty. Na druhé straně ulice stojí natěsnané vozíky prodejců ovoce azeleniny. Když tu chtějí projet dva koňské povozy vedle sebe, je to vždycky podívaná, zejména pro matróny zprvních pater, které si na balkon postavily stoličky apronikavě na sebe přes ulici pokřikují krátké věty, jež znějí jako povely, ale vlastně jde jenom ošifrované tlachání. Vedle nich dřepí na bobku malé děti vdlouhých košilkách atoužebně sledují pouliční dobrodružství starších sourozenců. Na balkoně kouří muž vnátělníku akšandách. Když ho ochraptělý ženský hlas zavolá do pokoje, poslechne apečlivě za sebou zatáhne závěs.

Po kávě se Frida ajejí doprovod procházejí kolem kárek prodejců av jednom podniku hned za stánky si dávají grilovanou rybu.

„Včera jsem byla sJulienem vbance na Páté avenue. Najednou kolem mě stál hlouček dětí, kde prý je ten cirkus, ve kterém budu vystupovat.“

Ostatní se zasmějí, ale jejich pohled Fridě prozrazuje, že jim ta dětská otázka zase tak hloupá nepřipadá.

Pod stolem položí fotograf Fridě ruku na koleno ausmívá se. Frida mu ruku odstrčí azeptá se, jestli zná Nickolase Muraye.

„Jistě. Osobně ne. Je to opravdová hvězda. Fotografuje všechny celebrity ve městě. Příběh jako zpohádky, pokud vím. Přišel do New Yorku spouhými pár dolary, je odněkud zvýchodu, myslím, že zEvropy…“

„ZMaďarska,“ doplní ho Frida anevšimne si, že kní Vivian se zájmem vzhlédla.

„Přesně, odněkud zvýchodu. Byl to tenkrát takový chudák. A… lup ho! Dneska má velký ateliér shromadou zaměstnanců. Jeho fotky jsou ve všech luxusních magazínech. Ten by si mohl vyfotit třeba vlastní záchod anoviny by to od něj koupily.“

„Co to má znamenat? Lup ho?“ Fridě se zúžily oči, její hlas zní klidně, ale Vivian vidí, že už se jí zase zmocňuje vztek.

„Nevím. Lup ho, měl štěstí? Osud? Kdybych to věděl, sám bych se do toho hned pustil, paní Kahlo.“

Frida vstane apohlédne mladému muži do obličeje. Popadne ho za bradu as roztomilým úsměvem ji tvrdě sevře.

„Tak to zkuste třeba spilnou prací, mladý muži. Súsilím. As genialitou. Pak se to možná – lup ho! – podaří ivám, kdo ví?“

Rozhlédne se po svém přehozu akabelce.

„Zavolej nám taxík, Vivian.“

Po cestě na Upper Manhattan se Vivian jen tak mimochodem zeptá: „Ty ho znáš, viď?“

„Koho?“

„Toho fotografa. Nickolase Muraye.“

„Je to náš přítel. Každý rok tráví pár týdnů vMexiku. Ale tenhle idiot tady…“ Fridiny ruce nelítostně mačkají krásný přehoz, „… vůbec nechápe, že si Nick úspěch tvrdě odpracoval. Nemůžu vystát tyhle řeči, když takový velkohubý klučina prohlašuje, že měl akorát štěstí.“

„Já ho potkala uJuliena. Docela dobrý chlapík. Ale už trochu starý.“

Frida na ni zaraženě pohlédne. „Všestačtyřiceti?“

Vivian obrátí oči vsloup. „Mně je dvacet!“

„Jestli ti muž, jako je Nick, připadá starý, tak jsi vážně ještě miminko.“

Vivian vyhlédne zokénka aušklíbne se. Snad se jí ještě dneska zlepší nálada, pomyslí si.

Na rohu Páté avenue s54. ulicí vystoupí. Vivian poskakuje abrouká si přitom známý slogan zrozhlasové reklamy: „Jsou jen tři značky, které zná celý svět: šicí stroje Singer, Coca-Cola aElizabeth Arden. Ajsme tady. Chceš novou rtěnku zNew Yorku? Tak prosím! Nemusí to být pořád jen Revlon.“ Ukazuje na červené dveře velkého, vznešeně vyhlížejícího domu.

Mezitím se spustil liják, atak se rychle schovávají pod červenou markýzu před výkladní skříní. Frida si prohlíží výlohy, Vivian netrpělivě přešlapuje zjedné nohy na druhou. Její páskové lodičky mají tenkou podrážku, atak chce rychle dovnitř.

„Lombardová používá jenom produkty značky Arden aprý jsou fantastické. Pro Hollywood udělali celou řadu. My to vdivadle používáme taky… když jsou zrovna peníze.“

Portýr jim otevře okázalé dveře aocitnou se pod elegantním schodištěm.

„Musíme do prvního patra, je to tak?“ Frida přikývne avydávají se nahoru po schodech.

„Koukala jsem, že používáš rtěnku ‚Everything’sRosy‘ od Revlonu. Ta barva ti moc sluší. Ale Arden má taky krásné červené odstíny.“

Frida cítí pravou nohu, koleno, bok. Je unavená.

„Namalovat se od nich nenechám, jasný?“

Schodiště ústí do oválné recepce slesklou černobílou mramorovou podlahou. Uprostřed stojí na zemi velká bílá váza sčervenými mečíky. Na stěně visí široké zrcadlo. Frida do něj zběžně pohlédne. Vypadají sVivian jako dvě panenky vregálu pro obří děti, jedna mexická ajedna americká. Nad dveřmi je nápis „Elizabeth Arden – Beauty salon“. Izde jim dveře súsměvem otevírá portýr vlivreji. Uvítá je vůně parfému. Frida se rozhlédne, na podlaze leží červený koberec aze stropu visí velké mléčně bílé lampy jako svatební dorty. Naproti vchodu zabírá celou jednu stěnu vysoká skříň se skleněnými dveřmi. Uvnitř jsou vyskládané produkty jako vmuzeu. Na pultu před ní stojí křišťálové flakony sčervenými etiketami. Po straně láká kusednutí elegantní sedací souprava zčervenobíle pruhovaného chintzu. Na volných zdech visí fotografie krásných žen zářivě se usmívajících do objektivu nebo si se zavřenýma očima užívajících jakési ošetření obličeje, kněmuž se používají houby, kartáčky nebo podivné kovové aparáty.

Protože se zatím neobjevil nikdo zpersonálu, prochází se Frida podél zdi astuduje fotografie. Jeden obzvlášť velký snímek ukazuje skupinu žen vžupanech, jak sposvátnou úctou naslouchají nějaké osobě vbílém plášti. Ta drží vruce přístroj, který vypadá jako váleček na nudle omotaný drátem. Pod obrázkem je napsáno, že dáma vplášti objasňuje funkci jakéhosi „zeštíhlovače“. Američanky mají na všechno nějaký přístroj, říká si Frida, zná to zkuchyní svých zdejších přítelkyň. Na co vMexiku stačí nože, hliněný hrnec, dřevo ajednoduchý sporák, na to vAmerice potřebují hned několik elektrických zařízení.

„To je na jejím venkovském sídle uMount Vernonu vMaine,“ zašeptá vedle ní Vivian. „Říká teď svojí usedlosti ‚Beauty Farm‘. Můžeš se tam nechat zkrášlovat celý týden. Určitě je to strašně drahé.“

„Mohu vám nějak pomoci?“

Zničehonic za nimi stojí usmívající se asistentka včerných šatech sčervenými knoflíky. Vypadá jako prodavačka od Joaquína, kde mají nejlepší koláče zcelého Ciudad de México, ale Frida ví, že nemá smysl chtít po ní šálek kávy ani dulces, sladkosti.

Dívčiny krátce střižené černé vlasy se lesknou jako přilba zhavraních per. Zkoumavě si Fridu měří acukají jí přitom koutky úst, jako by nevěděla, jestli je má zvednout nebo stáhnout dolů.

Jakmile si podrážděného výrazu prodavačky všimne Vivian, okamžitě proti němu nasadí co nejlhostejnější nafoukanost ve stylu Upper East Side, třepetání víčky alíný tón. Byla by slečna prodavačka tak laskavá aukázala by známé mexické malířce Fridě Kahlo výběr červených rtěnek? Zní to znuděně, jako kdyby prodavačka byla nějaké hloupé dítě, afunguje to. Dívka mile přikývne aukáže na pult, ale Vivian zamíří ksedací soupravě.

Frida chce jít za ní, ale když ucítí, jak se jí kozačky noří do vysokého koberce, na chvilku se zastaví, vnímá měkkost podlahy avychutnává si její poddajnost. Musela by být nádhera si na ni teď lehnout, srozpřaženýma rukama se zabořit do hřejivé červeni, měkce si položit hlavu akaždým prstem vyrýt rýhu. Vpříštím okamžiku je uVivian.

Než se stihnou posadit, otevřou se dveře ajasný ženský hlas zvolá: „Vivian! Tak teď už znám tvoje tajemství!“

Vústrety jim pluje mořská panna. Místo rybího ocasu má stříbřitě lesklý kostýmek aakvamarínový šál. Vlasy má zářivě rudé, světlá pleť se jí třpytí, jako by stála ve vodě. Frida tuhle rusalku zná ataky ví, že má hezké nohy, na jednom večírku před dvěma lety je ovíjela kolem Nicka, když byl moc opilý na to, aby se mohl bránit. Nick skoro nepije akouří jen zřídkakdy. Když do něj nalijí okoktejl víc, je ztracený.

Vivian Rusalku súsměvem pozdraví. Fridě, usazené na pohovce, řekne: „To je Margaret Robinsonová, známe se zherecké školy. Margaret, znáš Fridu Kahlo?“

„Samozřejmě. Už jsme se potkaly, před pár lety.“ Podává Fridě ruku ve světle šedé kožené rukavičce. „Slyšela jsem, že zítra vystavujete uJuliena! Jestli to stihnu, určitě se přijdu podívat.“

Možná je to vstřícné gesto, možná taky ne. UAmeričanek si Frida není nikdy jistá. Zkušeně žonglují se zdvořilými frázemi aFrida se musí spoléhat na svůj instinkt, chce-li se dobrat toho, co se za nimi skrývá. Přestože už má angličtinu celkem ucházející, připadá si mezi těmihle gringas prostoduchá atěžkopádná. Štěbetavým tónem lehoučkým jako pírko si sdělují senzační novinky ají dá dost práce vůbec porozumět, očem je řeč, aby se mohla bavit snimi. Když pije, jde jí to snáz.

„Qué gusto verte,“ řekne Frida zdvořile, jako by ji skutečně těšilo, že ji zase vidí. „Mám vás nechat napsat na seznam hostů?“

Tohle rozhodně vstřícné gesto není, to musí uznat, žádný seznam hostů samozřejmě nemá, na vernisáž může přijít každý. Úsměv na Margaretině tváři zamrzne. Vivian ucítí napětí mezi oběma ženami aodtáhne Margaret kvitríně. Mladá prodavačka přináší podnos svýběrem rtěnek, zrcátkem akrabicí papírových kapesníčků.

„Dáváte přednost růžovým, nebo spíš tmavším červeným odstínům?“

„Červeným,“ řekne Frida abere do ruky jednu ztyčinek. Zlatý, těžký kov, to se jí líbí. Její rtěnky Revlon jsou také takové. Objeví se mladá dívka vjednoduchých černých šatech sbílou zástěrou apostaví na stolek dvě skleničky naplněné vodou amisku sbonbony. Frida vodu hned vypije auvědomí si, že má chuť na drink. Možná by měla sVivian zajít do nejbližšího baru. Když to nepůjde jinak, vezmou Rusalku ssebou.

Rozhodne se pro rtěnku snázvem ‚All Day Afternoon Red‘, teplý vínový odstín. Vivian, která se mezitím posadila kní, je nadšená, barva se líbí iRusalce, když se knim přidruží. „Na mě by to bylo moc nápadné, ale kvám se skvěle hodí.“ Frida se usměje. Vůbec není hloupá, tahle Rusalka, pomyslí si.

„Vámonos, půjdeme si dát něco kpití, jdete snámi?“

„Mohu vám ještě předvést naši novou pudrovou kreaci?“ Prodavačka si stoupne před Fridu, aby nemohla vstát. Frida pudr nepoužívá, ale než se zmůže na slovo, otevře prodavačka velkou bílou dózu, strčí do ní růžový pudrovací štětec, oklepe ho – aFrida vidí, jak se před ní vznáší jemný obláček. Blýskají se vněm třpytivé jiskřičky. Dá se do ní zima.

„Mohu? Je to naše novinka, zákaznice si ji velmi oblíbily. Jak vidíte, Elizabeth Arden tam přimíchala drobounká zrnka zlata. Dodají vaší pleti obzvlášť ušlechtilý třpyt, podívejte…“

Štětec se hrozivě blíží, Frida doširoka rozevírá oči. Chce zakřičet „No, no, no“, nebo si aspoň paží chránit obličej před tím třpytivým oblakem, ale zůstává sedět jako zkamenělá. Přikovaná kmalé pohovce zírá na poletující oblak, který se blíží kjejímu obličeji ahalí všechno do mlhy, vníž probleskuje zlato. Ví, že ji ten oblak pohřbí aštětec jí přinese smrt. Frida odvrací hlavu, ale štětec ji pronásleduje, už cítí parfém, jímž je ta pružná hmota navoněná. Ještě než se dotkne jejího obličeje, ví, jaké to bude, aže až ji dostihne, nebude se moci nadechnout.

Vtu chvíli je jí zase osmnáct asedí vrozhrkaném autobusu vedle Alejandra. Slyší skřípot tramvaje, jak se do autobusu zakusuje. Znovu cítí, jak ji náraz vymrštil ze sedačky, jak letí vzduchem atvrdě dopadá na podlahu. Zase tu je ta nevýslovná bolest vpodbřišku, jak jí tělo provrtává železná tyč, během vteřiny azároveň pomalu jako šnek. Frida chce vykřiknout, ale zůstává zticha, jen vytřeští oči. Na jednu vteřinu se svět ponoří do třpytivého světla aztrácí svoje tajemství. Směšné, že to celé netrvá ani minutu, je to jen pár vteřin, které všechno změní, její život iživoty ostatních.

Toho odpoledne 17. září 1925 při vážné nehodě vcentru města Mexiko hodně lidí zemře, jiní vyváznou spouhým škrábnutím. Natěrač, který stál vautobusu vedle ní, odchází domů nezraněn. Když dorazí ke dveřím, zeptá se ho žena, kde má ten drahý zlatý prášek, co chtěl koupit. Tichým hlasem, tak tichým, že ho žena musí požádat, aby to zopakoval, jí oznámí, že balíček ztratil při nehodě. Ona začne remcat, ale on ji vezme za ruku, úplně jemně, což vůbec není jeho styl, auž jenom šeptá, že se prášek rozsypal nad mladou holkou, co ležela na zemi jako mrtvá, oči dokořán, její mladý přítel dřepěl vedle ní abrečel. Určitě byla mrtvá, protože skrz ni prošla železná tyč, bylo to vidět mezi roztrhanými šaty. Viděl, jak má tím zlatým práškem posypané zakrvácené břicho. Ato přece nemůže nikdo přežít, vykládá své ženě, která mezitím zmlkla aposadila se. Nebo ta holka bude zmrzačená, navždycky ji to poznamená. Žena natěrače mlčí apo zbytek dne ho nechá být. Ušetří si na nový zlatý prášek.

To všechno Fridě proběhne před očima při pohledu na pudrovací štětec Elizabeth Arden, akonečně se prudce zvedá zpohovky, odstrčí prodavačku avyběhne zprodejního salonu na schodiště. Stěžkým oddechováním se opře ozábradlí, klesne na schod azavře oči. Ale nepomáhá to, protože ten zlý sen ještě neskončil. Film pokračuje dál. Zatímco Vivian platí za rtěnku, sbírá Fridin přehoz akabelku, prodavačka pláče, protože upadla, aRusalka se jen mlčky dívá zjedné na druhou, sleduje Frida shora loutkové divadlo svého života. Loutkohercem je smrt, vytáhla malou, krvácející loutku Fridy nahoru aodnesla ji za jeviště. Tam ji podrží voslnivém světle pravdy, které svítí za kulisami. „Podívej se,“ řekne jí, „rozhlédni se kolem, možná se sem brzy vrátíš.“ Pak ji něžně položila zpátky do autobusu, napůl rozmačkaného na malém jevišti, posypala ji zlatým práškem azmizela.

Frida ležela na zádech, nabodnutá arozbitá, adívala se na spoustu vyděšených tváří. Byl tu Alejandro, sočima stejně vytřeštěnýma jako ona, jeho slzy jí kapaly na tváře. Chtěla mu říct, že už teď viděla všechno, co je na světě kvidění, že jí má ty oči zavřít anechat ji umřít.

Později to byly vytřeštěné oči lékařů asester, potom jejího otce. Každý, kdo ji viděl, nejdřív vytřeštil oči apak odvrátil pohled. Nikdo se nevydržel dívat na to, co říkaly její oči: „Vím, jak vypadá Nicota. Všechno jsem viděla.“

Ořadu let později zaslechla, jak se někdo ptá Diega: „Proč Frida tu nehodu nenamaluje? Třeba by jí to pomohlo?“

„Vždyť ona ji maluje,“ zněla jeho odpověď, „vždyť nemaluje nic jiného. Ta nehoda se schovává vkaždém jejím zatraceném obraze. Frida se dívá na svět jinak než my všichni.“

Vtom okamžiku věděla, že bude Diega vždycky milovat. On byl první, kdo ji pochopil. On vytvořil spojení, které ta nehoda přerušila, azacelil tím mezeru. Energie mohla konečně zase proudit. Bez něj by nedokázala žít dál.

Ví to? Frida se nechává odvést Vivian aRusalkou dolů po schodech kvýchodu, míří snimi do nejbližšího baru, pije gin stonikem, který jí někdo vtiskl do ruky, apřitom si potisící pokládá otázku, jestli to Diego ví. Ajestli ji chtěl ochránit, když se ji snažil přesvědčit, aby na výstavu do New Yorku neposílala ten obraz smaskou.

San Ángel, jaro 1938

Při prohlížení prací, které vybrala, vytáhne Diego jednu kresbu tužkou apoloží ji stranou.

„Tuhle necháš tady.“

Frida si stoupne vedle něj.

„Připadá ti špatná?“

„To jsem neřekl. Dokonce je velmi dobrá. Ale na tu výstavu nepatří. Nech si ji pro sebe, schovej ji před lidmi.“

„Proč, tlusťoušku?“

„Uvidíš, že jsem měl pravdu, Friducho.“

„Ne, mně se ta kresba líbí, je to dobrá práce. Chci ji vystavit.“

Diego vezme kresbu znovu do ruky apozorně ji studuje.

„Takže, co uvidí lidi? Ženu na židli, co drží na klíně list alevou rukou něco kreslí. Pravou ruku má hned pětkrát. Pět rukou se jí snaží narovnat hlavu nebo masku.“

„No a?“

„Co si otom lidi budou myslet? To ti můžu říct. Pomyslí si: Hleďme, ta ženská nosí masku, nechce mi ukázat obličej. Ale vždyť je to obličej Fridy Kahlo! Takže je ten obličej na jejích obrazech vždycky maska? Jak to vypadá za ní? Směje se, brečí?“

„Přestaň. Víš dobře, že to není tak jednoduché.“

Frida se posadí na židli apravou nohu si položí na stoličku. Diego si všimne, že má bolesti, pohladí ji po vlasech.

„Ano, já to vím. Apár dalších lidí možná taky. Říkají si: Jsou to vůbec ruce té ženy, nebo patří někomu jinému? Osudu? Bohu? Aproč drží tužku vlevé ruce? Co to má za hlavou za kštici, sedí tam ještě někdo? Ačím déle se člověk dívá, tím míň je mu jasné, co vlastně vidí. Až je ztoho nakonec úplně popletený aříká si: Je na tom obrázku vůbec Frida? Nebo někdo jiný? Ale to si, Friducho, řeknou jenom lidi, co jsou ochotní věnovat čas kresbě tužkou. Většina to neudělá abude si myslet, že ktobě vtomhle obrázku našli klíč. Atohle pomyšlení já nesnesu.“

„No aco, ať si to myslí, když si moje obrazy koupí ajá za to dostanu peníze, tak co má být? Akromě toho: Ty taky nejsi jediný, kdo mým obrazům rozumí.“

Diego si povzdechne apoloží kresbu zpátky na hromádku.

„Tak si stím krámem dělej, co chceš.“

New York, 1. listopadu 1938

Poprvé vynechala návštěvu hřbitova. VNew Yorku nemůže Día de Muertos, Den mrtvých, oslavit tak jako vMexiku. Zde neleží pohřbeni žádní její příbuzní, akromě toho se na newyorských hřbitovech nesmí zpívat ani jíst. Proto strávila 1. listopad vMetropolitním muzeu adlouho stála před obrazy Clauda Moneta, jednak protože Moneta miluje, jednak protože ví, že Nick malíře jednou navštívil afotografoval vGiverny, aona si mu takto mohla připadat okousek blíž.

Když se večer připravuje na vernisáž vLevyho galerii, říká si, jestli se Nick dnes objeví. Jeho mlčení už ji ani tolik nerozesmutňuje, jako spíš štve. Krátce po jejím příjezdu do New Yorku si telefonovali aon říkal, že musí pracovně na pár dnů do Los Angeles, ale ozve se jí, jakmile se vrátí. Dosud to neudělal, přitom musel být zpátky už dávno. Tolik se na sebe těšili.

Co se stalo od jejich posledního setkání vzáří, kdy fotografoval její obrazy? Frida si pečlivě kartáčuje černé vlasy asleduje přitom svůj odraz vzrcadle.

Poslední dobou na sebe měli málo času. Protože unich vCoyoacánu při své návštěvě Mexika bydlel André Breton se svou ženou Jacqueline Lambaovou, často je sDiegem vozili po venkově, což Breton označoval za „magickou inspiraci“. Breton chtěl ale taky trávit hodně času sTrockým, který vMexiku našel útočiště na útěku před Stalinovými tajnými agenty. Za to, že mu ajeho ženě Natalji mexický prezident Cárdenas poskytl azyl, vděčil vneposlední řadě Diegovu vlivu. Vjejich domě Casa Azul žil už od ledna 1937. Atak se stalo, že se Riverovi museli vlétě ana podzim ujmout role trpělivých hostitelů anápaditých průvodců.

Nick, který Bretona nemohl vystát, měl skoro při každém společném setkání mizernou náladu. Taky spolu skoro nikdy nebyli sami.

Byla to jen velmi krátká, tajná setkání, ukradené okamžiky, jak tomu říkal Nick, protože jim vlastně ve skutečnosti vůbec nepatřily. Vzpomíná na rychlé, nespokojené výměny pohledů nad dlouhým jídelním stolem, uněhož sedělo deset lidí, kteří onich nesměli nic vědět. Nebylo to od jejich prvního setkání před sedmi lety zrovna nejlepší období. Ale co mohli chtít? Nick měl za sebou třetí rozvod. Ona byla ještě pořád vdaná za Diega, který ji podvedl. Kterého opustila. Ale to stále neznamenalo, že je volná. Smanželem ji spojovaly tisíce nitek. Nikdo ji neznal tak dobře jako on, ai když si někdy myslela, že ho zcelé duše nenávidí, stejně si bez něj nedovedla představit život. On byl skálou, které se chytala, když ji zaplavily bolesti astrach zbrzké smrti. Proč to Nick nedokázal pochopit?

Na podzim se jim sNickem podařilo jen jedno nerušené setkání. Nick si na ni velmi odvážně počíhal na trhu vCoyoacánu, aprotože se tam právě ocitla sama, naložil ji do elegantního krémového kabrioletu aprostě ji odvezl.

Frida řekla, že si připadá jako gangsterská nevěsta, načež jí Nick na chvilku položil pravou ruku na šíji, pak zase musel hned chytit volant, protože vůz neustále vyjížděl zdráhy. Nick si začal prozpěvovat jakousi maďarskou píseň. Nerozuměla ani slovo, ale líbilo se jí slyšet ho zpívat vmateřském jazyce. Tak horlivě se snažil stát se správným Američanem, až se zdálo, že čím dál víc ztrácí své maďarské kořeny, což jí přišlo škoda.

„Když tě procpou uchem jehly zvaným Ellis Island, přijdeš okus své staré identity,“ řekl jí vjedné ztěch vzácných chvil, kdy byl ochoten mluvit osvé emigraci. Popsal jí to tísnivé čekání, ponižující prohlídky americkými lékaři, strach, že propásne rozhodující okamžik, kdy budou vyvolávat jeho jméno, že ho zaměstnanec přistěhovaleckého úřadu, jemuž nedošlo, že by si na předčítání polských, maďarských nebo rakouských jmen měl dát pozor, vysloví špatně, atedy téměř nesrozumitelně. „Kdyby se člověk nestihl okamžitě po vyvolání dostavit kzávoře, mohlo se stát, že by ho škrtli ze seznamu aposlali zpátky na loď. Toho jsme se pekelně báli auž na lodi jsme na sebe navzájem volali zkomolenými jmény, abychom se na to připravili.“

„Maďarština je krásná řeč,“ snažila se Frida překřičet rámusení auta.

Nick se na ni podíval.

„Je vMaďarsku hezky?“

„Ano, moc!“

„Mí předkové jsou zMaďarska.“ Nebyla to pravda, ale tak ráda by měla sNickem něco společného, ata myšlenka se jí líbila.

Nick se rozesmál azavrtěl hlavou. „Tomu nevěřím. Ty jsi vyrostla zmexické půdy, moje aztécká bohyně.“

„Jenom zmatčiny strany, ale otec pochází zNěmecka aměl maďarské předky.“

„Aj aj.“ Nick si zakryl dlaní ústa vpředstíraném úleku. „Ještě nakonec budeme příbuzní?“

Zastavili ujednoho jezera abásnili otom, jak by bylo krásné, kdyby se vzimě setkali vNew Yorku.

Frida se pokouší vyvolat zpaměti co nejostřejší vzpomínky aprohlížet si jeden obrázek za druhým. Ale nejde to. Film se přetrhne ve chvíli, kdy se nad ni Nick skloní.

„Frido, no konečně, pojď sem, tady!“ mává na ni Julien, jakmile vstoupí do jeho galerie.

Přišla pozdě, ato ho zlobí. Pozná to podle panovačných gest jeho levé ruky. Vpravé drží skleničku. Tu teď vrazí do ruky své asistence. Nečeká, až kněmu přijde, sám si kní razí cestu davem.

Galerie Levy je nacpaná kprasknutí, vzduch vlhký. Frida zatím nezahlédla nikoho známého, skoro ostýchavě zůstala stát ve dveřích, jako socha, ztuhlá avzpřímená.

„Jsou takové?“

„Mně se zdá, že ano.“

Table of Contents

PRVNÍ ČÁST

New York, 31. října 1938

San Ángel, jaro 1938

New York, 31. října 1938

San Ángel, jaro 1938

New York, 1. listopadu 1938