Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Vladimír Dyk

LOVCI LIDÍ

vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis

jako svou 8932. publikaci

Grada Publishing, a. s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

odpovědná redaktorka Hana Fruhwirtová

grafická úprava a sazba Jan Kravčík

ilustrace vygenerovány pomocí aplikace Midjourney

počet stran 108

první vydání, Praha 2023

vytiskla tiskárna TISK CENTRUM s.r.o., Moravany u Brna

© 2023 Grada Publishing, a. s.

ISBN 978-80-247-3333-3 (ePub)

ISBN 978-80-247-3230-5 (pdf)

ISBN 978-80-271-5085-4 (print)

Úvod

Čím delší dobu tuto práci dělám, tím větší nutkání mám o tom všem napsat… Poodhalit zde mýty, vysvětlit dohady a polopravdy. Ukázat nás v pravém světle, bez obalu a přetvářky.

Kusé informace, které se dostanou ven přes tiskové oddělení, jsou oficiální stanoviska pro média… nic víc, nic míň. Já vám pootevřu přísně střežená vrátka a podělím se s vámi o mnoholeté působení v jednom z nejzvláštnějších povolání, co znám…

Jak jsem si domluvil nové zaměstnání

Byla zima roku 1989, sváteční atmosféra se dala krájet. Z každého dýchala slavnostní nálada a trikolóru jsme viděli snad všude kolem nás. I já ji hrdě nosil, viditelně připnutou na klopě svého obnošeného hopsafráčku. Tehdy jsem dojížděl za prací do třicet kilometrů vzdáleného Brna a pak ještě speciálním busem dál za město. Přijížděl jsem na hlavní nádraží, bylo nutné přesunout se na smluvené místo odjezdu a jinak než tramvají to nešlo. Za ty dvě zastávky přece nebudu platit a v pět ráno i revizor spí, říkám si a jedu.

Ouha, nespal…

Ale já to měl vychytané. Stál jsem u prostředního značkovače s lístkem v ruce, a když jsem zaslechl známé „revize jízdenek“, urychleně jsem si cvaknul a dělal spícího brouka. Samozřejmě že sluchu pana revizora, postaršího vousatého muže v šedém těžkém zimáku, moje cvaknutí jízdenky neušlo a hned se ke mně začal hnát napříč přeplněnou tramvají se slovy: „To již neplatí, to je značení při kontrole!“

Ale já byl mladý, omámen zvláštní touhou po dobrodružství, k tomu ta trikolóra na mé klopě… No, vzdát jsem se bez boje rozhodně nechtěl a stál jsem si na svém, že mám označeno. Pan kontrolor se rozčiloval, hopsal jako čertík, jízdenku mi vyrval z ruky a vztekle roztrhal, ale já neuhnul, na zastávce vystoupil, zamával mu a popřál pěkného dne. Málem ho trefilo. A za necelý rok jsem byl jeho nový spolupracovník. Cesty osudu jsou fakt nevyzpytatelné…

Když jsem jednoho krásného letního dne zaklepal na dveře vedoucího přepravní kontroly, netušil jsem, do čeho lezu. A to jsem byl ctižádostivý mladý muž s kariérou folkového muzikanta, kdy mi svět – dle mého naivního mozečku – ležel u nohou a nic mě již nemohlo překvapit… Jak hluboce jsem se tehdy mýlil. Mohlo. A jak. Tak třeba Baltazar a Preclík. Na ty dva nikdy nezapomenu. Byl jsem jim přidělen na zácvik. Povím vám, zlatá vojna. Ale nepředbíhejme a pěkně popořadě…

Staré oprýskané dveře, co neviděly nový nátěr již hodně dlouho, byly zavřené. Okolní klid narušoval jen tikot hodin nad nimi. Tak jdeme do toho, říkám si a klepu.

„Dále,“ ozve se hluboký mužský hlas.

Odhodlaně beru za kliku a otevírám. Muž v kanceláři lehce pokynul hlavou a se zájmem si mě prohlížel.

„Kubásek jméno mé, Kubásek Daniel, pane vedoucí, tak jsem tady, jak jsme se domluvili,“ soukal jsem ze sebe a v duchu odhadoval svého nového potenciálního šéfa.

„Sojka. Těší mě,“ jeho stisk byl rychlý a pevný. „Posaďte se, pane Kubásek… poslouchám.“

Při těchto slovech, sedaje do svého pohodlného křesla, mi gestem ukázal místo naproti. Poděkoval jsem a zabořil se do toho nejprosezenějšího ušáku, co jsem zažil. No, zabořil… Spíš jsem tam tak nějak celej zapadl. Jak z toho vylezu, to ví snad jen bůh, pomyslel jsem si a začal vyprávět svůj příběh… Domluvili jsme se rychle.

„Tak pane Kubásek, vy se ostříháte a já vás beru,“ s úsměvem pronesl vedoucí.

Blesklo mi hlavou, že jsem ještě nesundal delší vlasy, coby image folkového řádění, a přitakal jsem: „Ok, platí, takže prvního jsem tu.“

Můj nový vedoucí hbitě vyskočil a s netajenou škodolibostí čekal, jak se vydrápu ze svého ušáku. Tu radost mu neudělám, blesklo mi hlavou a začal jsem na křesle provádět excelentní gymnastiku, za kterou by se nemusel stydět vrcholový sportovec. Ke cti vedoucího bylo, že zachoval vážnou tvář, ke cti mé, že jsem zvítězil a z toho monstra vylezl. Potůčky potu se mi na zádech slévaly v jednu divokou řeku, a já byl rád, že najednou stojím na ulici a dýchám svěží, čerstvý vzduch.

Byl konec krásného léta roku 1990 a právě jsem si v Brně domluvil své nové zaměstnání.

Smutná řecká bohyně

Nedá se říct, že bych byl nějak zvlášť ostýchavý anesmělý, nejsem ani žádný Mirek Dušín, ale když jsem prvně nastoupil do nové práce, spadla mi brada.

Znám hodně peprných výrazů určených knadávání, ale tady jsem zjistil, že jsem naprostý žabař. Nechci zde všechny tyto výrazy ventilovat, proto je svaším dovolením nahradím již zlidovělým slovem „vole“. Za všechno můžou pánové Baltazar sPreclíkem, kterým jsem byl přidělen na zácvik.

Baltazar pokýval hlavou ase slovy „Zdar vole!“ mě přátelsky plácl po zádech tak, že jsem divoce zalapal po dechu amoje levá lopatka jen velmi špatně chápala, proč již není na svém původním místě.

„Odkud seš?“ zjišťoval Preclík aBaltazar pokračoval: „Vem si věci, vole, apadáme schrastit love na sváču.“

Tehdy jsem ještě nevěděl, co všechno budu ke své nové práci potřebovat, proto jsem vzal bundu avyrazil.

„Vole, kam jdeš, kde máš desky, tužku anoty?“ ječel Baltazar. „Kdo tě sakra zaučoval, vole?“

„Balco, brzdi! Zaučit ho máme my dva,“ snažil se ho vrátit do reality Preclík, ale šlo to jen velmi ztuha.

Když jsme si ujasnili, kým jsem já akým oni, konečně jsme vyrazili do terénu. Chlapci se rozhodli, že pojedeme zHlavního nádraží na Mendlák tramvají číslo jedna. Ta jezdí převážně složená ze dvou, dnes itří vozů. Vnaší hantýrce se jim říká „áčko“, „béčko“, popřípadě „céčko“.

Přijelo dvojče aBaltazar zavelel: „Padáme do béčka na zadní plošinu.“

„Co čumíš, pako! Pojď sem!“ vytrhl mě Baltazarův burácející hlas ze snění. „Budeš psát hlášenku.“

Table of Contents

Úvod

Jak jsem si domluvil nové zaměstnání

Smutná řecká bohyně