Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Josh Haven

Kapitální podfuk

Z anglického originálu Fake Money, Blue Smoke,
vydaného nakladatelstvím Mystery Press v New Yorku
v roce 2022, přeložila Hana Sichingerová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2023
jako svou 8569. publikaci.

Redakce Lenka Češková
Korektura Kristýna Černá
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Martin Kábrt
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2023

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Fake Money, Blue Smoke © 2022 by Josh Haven
Published by Mysterious Press, New York
Translation © Hana Sichingerová, 2023
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023
Cover Design © Martin Kábrt, 2023

All rights reserved.

ISBN 978-80-7625-756-6 (ePub)
ISBN 978-80-7625-755-9 (pdf)
ISBN 978-80-7625-289-9 (print)

Mým prarodičům

1

Matta Kubelskyho překvapilo, když mu zavolala bývalá přítelkyně a nabídla se, že ho vyzvedne z kriminálu. Volala týden před jeho propuštěním; ve vězení strávil téměř pět let a s přítelkyní nemluvil skoro dvacet.

„Zahlédla jsem tvoje jméno v novinách,“ vysvětlila. „Vím, že tví rodiče jsou po smrti, a napadlo mě, že tě možná nemá kdo vyzvednout. Taky bych ti mohla na chvíli nabídnout gauč na přespání, kdybys potřeboval. No, a taky bych si s tebou chtěla o něčem promluvit.“

Rozešli se na jaře roku 2002 kvůli tomu, že ji podvedl. Přemlouval ji, ať mu odpustí, a tvrdil, že ta druhá pro něho nic neznamená, což byla pravda, a že se to stalo jen jednou, což pravda nebyla. Omlouval to tím, že je nevyzrálý pitomec, což také byla pravda. Chodil do posledního ročníku na střední škole v Decaturu v Georgii a ona studovala v prváku na georgijské technice. Přestěhovala se sem z Nové Anglie a na vysoké se chtěla trochu odvázat. Škoda že se spokojila hned s prvním klukem, kterého potkala. A že když spolu začali chodit, nevěděla, že je ještě na střední. Seznámili se v baru na koleji.

Podváděl on ji, a přitom to nakonec byl on sám, kdo skončil se zlomeným srdcem. Nechal střední školy a vstoupil do armády. Ve vojsku prožil patnáct let, povýšili ho až na zástupce velitele čety, ale pak ho odsoudili za vraždu neozbrojeného vězně. Dostal pětadvacet let v Leavenworthu. Jeho právník vznesl námitky proti tomu, jak obžaloba nakládala s důkazy, a podal žalobu pro zmatečnost. Soudce to zamítl, ale snížil trest na osm let a vyhověl žádosti o přeřazení do civilní věznice s nižším stupněm ostrahy. Nakonec Matta pustili na podmínku po pěti letech a dvou měsících strávených ve Federálním nápravném zařízení Ray Brook na severním předměstí New Yorku.

Na parkovišti před vězením zahlédl za sklem předního okna Kelly Haggertyovou. Vypadala stejně jako v Georgii: světle hnědé až skoro blond vlasy, ostrý, trochu větší nos, vystouplé lícní kosti a cigareta v puse.

Kelly uviděla Matta dřív než on ji; dívala se, jak čeká, až se zavře železná brána za ním a otevře ta před ním, a pak sledovala, jak se rozhlíží po parkovišti a hledá její tmavě zelenou hondu.

Když nastoupil do auta, všimla si, že má na krku vytetovaný hákový kříž. To byla novinka.

„Ahoj Kelly,“ pozdravil a prohodil svou modrou sportovní tašku s osobními věcmi mezerou mezi předními sedadly. „Dík, žes mě vyzvedla.“

„V pohodě. Ráda tě zase vidím.“

„Dáš mi jednu?“ Ukázal na cigaretu, kterou držela mezi zuby (a drtila její filtr).

„Jasně,“ přikývla. „V držáku na pití.“

Matt vytáhl z držáku na nápoje krabičku kamelek a z druhého držáku zapalovač značky Bic.

„Stříbrný?“

„Jsou ultralehký,“ vysvětlila Kelly. „Snažím se přestat.“

„Proč nekouříš elektronický?“ zeptal se, zapálil si a zhluboka potáhl.

„Škodí to životnímu prostředí,“ namítla.

Matt pokrčil rameny. „Než si promluvíme o tom, o čem se mnou chceš mluvit,“ změnil téma, „potřebuju, abys mě někam hodila.“ U výjezdu z parkoviště napjatě sledoval strážní budku a nervózně poklepával prsty. Strážný na ně mávl, ať jedou. Zdálo se, že se potom Matt trochu uvolnil.

„Kam to bude?“ Kelly zastavila u stopky na konci příjezdové cesty k věznici. Právě začínal podzim.

Matt vytáhl z náprsní kapsy papírek. Měl na sobě kostkovanou flanelovou košili. Přemýšlela, kde k ní přišel, když se do vězení dostal rovnou z armády. Možná ji měl s sebou v Iráku.

„Sem,“ podržel před ní papírek, aby si mohla pohodlně přečíst adresu.

„Nevím, kde to je,“ řekla. „Najdu si to v telefonu.“

„Myslím, že je to nákupní centrum kousek za křížením sedmdesát trojky a devítky. Tušíš, kde to je?“

„Asi jo,“ připustila Kelly. Byla si celkem jistá, že právě jedou po dálnici číslo 73 a míří na jih k devítce a k dálnici I-87.

„Díky,“ poděkoval a otevřel okýnko. „Mělo by to být blízko.“ Vyfoukl malý obláček kouře a díval se, jak mizí z auta. „Tak o co jde? Proč jsi se mnou chtěla mluvit?“

„Chtěla jsem vědět, jak se ti daří. Tuhle o tobě mluvili ve zprávách, že tě pustí z vězení, a spousta lidí psala, že jsi nevinný a že by tě měli omilostnit, pokud tě nepustí na podmínku.“

„Jo, to se ke mně taky doneslo,“ připustil Matt. „Tady je to. Zastav mi tu.“

Kelly zahnula na malé parkoviště a zastavila na prázdném místě.

„Zabere to tak dvacet třicet minut.“

Matt vystoupil a Kelly se dívala, jak vchází do tetovacího salonu. Dokouřila cigaretu, pak přešla přes ulici do fastfoodu a koupila kávu a dva hamburgery. Burgery zabalené ve fólii položila na kapotu auta na slunce, aby vydržely teplé, pak se vrátila na místo řidiče, napila se kávy a čekala.

Po více než hodině vyšel Matt z tetovacího salonu a zamířil zpět k autu. Hákový kříž na krku měl zakrytý bílou gázou a náplastí. Z dálky to vypadalo jako obrovský puchýř.

Když došel na doslech, stáhla okýnko a ukázala na hamburgery. „Ty jsou pro tebe.“ Popadl je a nastoupil do auta.

„Díky.“

„Vzala jsem ti dva,“ vysvětlila, „protože jim došly hranolky.“

„Došly hranolky?“ Zakroutil hlavou. „To jsou mi věci.“ Do jednoho se zakousl. „Taková dobrota. Je vynikající.“

Kelly přemítala, jestli se má Matta zeptat na ten krk. Několik vteřin ho pozorovala, jak jí, pak usoudila, že na to není vhodná chvíle, otočila klíčkem v zapalování, vjela zpátky na silnici číslo 9 a zamířila na jih.

„Ke mně do Queensu to potrvá asi čtyři hodiny.“ Podívala se na něho. Zíval. „Jestli chceš, můžeš si zdřímnout.“

„Vážím si toho, že mě u sebe necháš přespat,“ prohodil Matt. „Nechceš tu věc probrat teď?“ Pustil se do druhého hamburgeru.

„To počká. Stejně ti chci i něco ukázat.“

Matt znovu pokrčil rameny. „Tak fajn.“ Sklopil si sedadlo. „Tohle je luxus.“

„Chceš pustit nějakou muziku?“ Kelly zavřela okýnka a vjela na dálnici.

„Jo,“ přikývl Matt. „Weezer.“

„Weezery nemám,“ namítla Kelly.

„Tak pusť, co chceš,“ řekl Matt a usnul.

2

„Takže,“ začala Kelly. „Mám pro tebe obchodní nabídku.“

Kelly sjela z dálnice u Best Buy poblíž Albany a koupila Mattovi dvě cédéčka Weezerů, která vyšla, když seděl ve vězení. Byla by je i pustila, ale Matt se probudil až v Queensu. Vlastně se jí to trochu dotklo. Dvacet let ji neviděl, pět let trávil ve vězení obklopený výhradně muži a pět minut po jejich opětovném shledání usnul? Na druhou stranu chápala, že se nejspíš nejméně pět let nikde necítil v bezpečí. Možná i déle. Možná od chvíle, kdy vstoupil do armády. Každopádně jí za cédéčka poděkoval, strčil si je do tašky a řekl, že se potom vrátí do auta a poslechne si je. CD přehrávač, který měl s sebou ve vězení, přestal fungovat už za Obamy. Řekla mu, že si je může poslechnout na jejím notebooku, a zavedla ho – s jeho taškou a s vlastní krabičkou cigaret v rukou – do svého bytu v podkroví.

„Můžu tady kouřit?“ zeptal se ve dveřích, kde čekal, až Kelly nahmatá vypínač. Byla noc a vnitřek bytu osvětloval jen venkovní semafor. Celý prostor se zbarvil lehce do červena a pak do zelena, než Kelly rozsvítila stropní světlo.

„Jen na požárním schodišti, prosím,“ odpověděla. „Tyhle věcičky jsou trochu háklivý.“

Kellyina výbava na Matta nezapůsobila. Na třech skládacích jídelních stolech uspořádaných do účka měla půl tuctu hranatých černých zařízení a nějaké umělecky vyhlížející předměty. Ve středu účka stál stůl s počítačem a dvěma monitory, obložený hromadami složek. Postel, kuchyňská linka, sedačka a dveře do koupelny byly úplně vzadu na druhé straně místnosti, která měřila asi deset metrů na délku a pět na šířku. Stěny zdobilo pár obrazů, plakáty z muzeí a podobně. Dřevěná podlaha, bílé zdi, na stropě dřevěné panely.

„Co to je? Tiskárny?“ Přejel očima po přístrojích z černého plastu a pak se začal rozhlížet po okně vedoucím na požární schodiště.

„Ano,“ odpověděla Kelly. „A opravdu kvalitní.“ Všimla si, že si pravou rukou bezděčně pohrává s balíčkem kamelek. „Zapnu větrák a můžeš si zapálit, když si stoupneš k oknu. Jen se snaž vyfukovat směrem k Brooklynu, jo?“

„Kterým směrem je Brooklyn?“

„Oknem ven,“ kývla hlavou a přinesla větrák a židli, na kterou ho postavila. Matt si sedl na parapet a zapálil si cigaretu. Zhluboka potáhl, pohodlně se opřel a poškrábal se pod bradou. Vyfoukl z okna a zeptal se Kelly, jakou obchodní nabídku má na mysli. Kelly došla ke stolu, klekla si na zem a odemkla jednu ze zásuvek. Vytáhla odtamtud papírovou krabici, ve které se prodávají donuty, a došla k němu.

„Necháš si to pro sebe?“ zeptala se.

„Jo,“ slíbil Matt.

„Doufám, že tě to neurazilo?“

Matt zakroutil hlavou.

Podala mu krabici. „Otevři to. A pozor, ať z toho větrák nic neodfoukne.“

Rty si přidržel cigaretu a zvedl papírové víko. Uvnitř ležely balíčky bankovek stažené gumičkami. Jejich barvy mu nic neříkaly. Žádné dolary ani eura.

„To je Gándhí?“ Vsunul prst mezi svazky a počítal, kolik jich v krabici je.

„Ano,“ přikývla Kelly. „Jsou to rupie. Deset tisíc amerických dolarů v indických rupiích.“

„Kolik je to v rupiích?“

„Asi sedm set padesát tisíc.“ Bankovky měly různou nominální hodnotu: modré stovky, oranžové dvoustovky, pětistovky v barvě jednodolarové bankovky, fialové dvoutisícovky. Trochu se lišily i velikostí.

„Proč pětistovky a dvoutisícovky a žádný tisíce?“

„Tisícovky se už nevyrábějí. Přestali je používat jako legální platidlo. Příliš často se padělávaly.“

Matt zase zavřel krabici a vytáhl si cigaretu z úst. Spálila mu prsty, tak ji vyhodil z okna.

„Tak co si mám nechat pro sebe?“ Podal Kelly krabici zpět.

„Jsem padělatelka.“

Matt si zapálil další cigaretu a nic na to neřekl. Jen se na ni díval.

„Pamatuješ se, že jsem studovala informatiku na georgijské technice? Zvládla jsem to jen do třeťáku a pak mě to přestalo bavit. Nakonec jsem se specializovala na výtvarné umění.“

Čekala, že si Matt začne utahovat z toho, že vystudovala výtvarku na špičkové technice, ale nic neříkal, tak pokračovala.

„Chtěla jsem se stát muzejní kurátorkou, ale nemohla jsem najít práci. V tomhle oboru je těžké se prosadit.“

„Jo, to věřím,“ přikývl Matt, odklepl do proudu vzduchu vycházejícího z větráku trochu popela a díval se, jak odlétá směrem k Brooklynu.

„Tak jsem se chvíli potloukala po světě, dělala jsem nějakou kancelářskou práci, učila jsem výtvarku a přírodopis na církevní škole v Crown Heights. Pokusila jsem se vrátit k informatice a začít zase kódovat a tak. A tehdy jsem dostala tenhle nápad…“

„Proč rupie?“ nadhodil Matt. „A nemohl bych si dát trochu vody?“

„Jistě.“ Kelly došla ke kuchyňské lince. „Mám tu i nějaké místní pivo, kdybys chtěl, nebo dietní kolu.“

„Nemáš mlíko?“

„Mám,“ odpověděla Kelly a vyndala ze skříňky sklenici.

„Dám si mlíko.“

„Vybrala jsem si rupie,“ pokračovala, zatímco vytahovala z ledničky litrový karton, „ze čtyř důvodů. Za prvé proto, že dolary jsou out – v New Yorku příliš mnoho lidí kontroluje, jestli nejsou padělané. Za druhé, rupie mají slabé ochranné prvky, je to měna třetího světa. Za třetí, je to nejoblíbenější měna třetího světa, s výjimkou mexických pesos, jenže ty v New Yorku nikdo nepoužívá.“

„Mexiko přece není země třetího světa?“

„To je jedno,“ odbyla ho Kelly. „O to tady nejde.“

„A Indie je?“

„Indie je zemí třetího světa s velkým Z. Sami si vymysleli tohle označení, aby dali najevo, že jsou součástí třetího světa a nepodléhají vlivu Sovětského svazu ani Západu. V dobách studené války.“

„Myslel jsem, že to znamená, že jsou chudý,“ přiznal Matt a odklepl z okna další popel.

„Vlastně jsem to v tom smyslu asi i použila. Více méně. Čtvrtý důvod je, že do New Yorku jezdí hodně indických turistů, takže směnárníci jsou na rupie zvyklí. A přitom s nimi nejsou ve styku tak často jako s eury, librami, jeny nebo renminbi.“

„Co je renminbi?“

„Čínská měna.“

„Myslel jsem, že používají jüany.“

„Říká se jim jüany, ale tohle je oficiální název jejich měny. Renminbi. Znamená to ‚lidová měna‘.“

„Mám pocit, že se během tý doby, co jsem byl ve vězení, spousta věcí změnila.“

Kelly přepadly rozpaky. Snažila se to zakrýt tím, že sáhla do Mattovy náprsní kapsy a vytáhla si z krabičky cigaretu.

„Každopádně já jsem začínala s dolary. A měla jsem je skoro perfektní. Tiskla jsem dvacky na vybělený jednodolarovky, takže na omak byly v pořádku, ale už za pár týdnů nějaký chlápek ve vinotéce nasvítil jednu z bankovek UV světlem, aby zkontroloval bezpečnostní proužek, a jednodolarovky bezpečnostní proužky nemají. Viděla jsem, že na to přišel, i když nic neříkal, tak jsem zdrhla. Jezdila jsem metrem po městě, abych se ujistila, že mě nikdo nesleduje. Byla jsem trochu paranoidní. No, tak jako tak, vyměnit falešný dolary za skutečný trvalo věčnost. Proto jsem přišla s rupiema. Na letišti JFK vyměním sto tisíc falešných rupií za čtrnáct set skutečných dolarů a nikdo ani nemrkne. Pak přejedu na LaGuardii a udělám totéž. Nebo zajedu na Time Square nebo do Newarku. Ve městě a v New Jersey mám zmapovaných asi padesát míst, kde se dají směňovat. Nosím čepice a sluneční brýle a každou chvíli měním barvu vlasů a styl oblečení pro případ, že by mě natočili, ale zatím jsem neměla problém. Jen si dávám pozor, abych nechodila na stejný místo příliš často.“

„Tohle je tvoje přirozená barva vlasů, ne?“

„Jo, no, už jsem to dlouho nedělala. Teď pracuju na něčem větším. A tebe jsem chtěla poprosit, jestli bys mi s tím nepomohl.“

Matt vyhodil další nedopalek z okna.

„Fajn,“ řekl. „Popros.“

„Nechceš se se mnou nejdřív vyspat? Předpokládám, že jsi to asi dlouho nedělal.“

Matt si otřel mléčný knír. „Chci,“ řekl. „Když se nabízíš.“

„Nechytil jsi ve vězení něco?“

Matt zavrtěl hlavou.

„Tak jako tak mám kondomy,“ uzavřela to Kelly.

3

Když skončili, Matt se skulil z Kelly a začal šátrat rukou po podlaze.

„Co hledáš?“

„Košili,“ odpověděl a vytáhl ji zpod postele.

„Nemusíš se oblíkat,“ podotkla Kelly.

„Ani nechci,“ vysvětlil Matt. „Chci cigaretu.“

„Počkej, přinesu větrák.“ Přelezla přes Matta a on otevřel okno vedle postele.

„Tak co je to za laskavost?“ zeptal se, když se malý šedý plastový větrák roztočil.

„Věděl jsi, že všechny ventilátory v Jižní Koreji mají časovač vypnutí?“ Kelly se posadila do tureckého sedu na postel u Mattových nohou. „Většina Korejců totiž věří, že když se nad tebou celou noc točí větrák, může tě to zabít. Říká se tomu ‚větráková smrt‘. Vláda ohledně toho vydává zdravotní varování a tak. Někteří Korejci ani nepoužívají klimatizaci v autě.“

„Ne, to jsem nevěděl.“ Zapálil si ultralehkou kamelku. „Chceš taky?“

„Jo,“ přikývla. Podal jí tu, kterou právě zapálil, a zapálil si další. Dlouze potáhla a on sledoval, jak se posunuje blíž k oknu, aby ten modrý kouř vyfoukla ven z bytu. Vypadala dobře, zrovna tak, jak si ji pamatoval, i když jí teď bylo přesně dvakrát tolik, než když ji viděl nahou naposledy. Prsa jí možná trochu povadla a mezi rameny a lokty měla náznak povolené kůže, ale to bylo všechno. Byla v kondici stejně jako na vysoké. Vždycky si myslel, že vypadá jako hlavní hrdinka z filmu o holčičím fotbalu. Říkal si, kolik času asi musí trávit v posilovně, aby vypadala takhle. Ale možná jí stačilo jen chodit od směnárny ke směnárně.

„Co je to za laskavost?“

„No, jsou to vlastně dvě laskavosti. Jedna velká a jedna ještě větší.“

„Fajn.“ Čekal, až bude pokračovat. „Mám si tipnout, co to je?“

„Ne,“ trochu nervózně se usmála. „Mluvíš arabsky? Ve zprávách říkali, že jsi dělal spojku s místními. V Iráku.“

„Jo,“ připustil Matt. „Mluvím arabsky.“

„Potřebuju zaletět do Kataru,“ pokračovala Kelly. „A byla bych ráda, kdybys letěl se mnou.“

„Proč?“

„Mám tam důležitý obchod a neumím jazyk. Navíc si myslím, že je to tam pro samotnou ženskou těžký, a tak trochu jsem doufala, že bys mi mohl dělat něco jako bodyguarda. Ten obchod není tak úplně legální a nedělám ho se zrovna milýma lidma. Nerada bych skončila jako dcera Liama Neesona, chápeš?“

Matt nahodil prázdný výraz. Asi nechápal.

„To byl film, ale možná ho dávali, když jsi byl ve vězení? Chlápek unesl dceru Liama Neesona a snažil se ji prodat jako sexuální otrokyni nějakýmu šejkovi nebo někomu takovýmu.“

„Natočili to, když jsem byl v Iráku.“

Kelly přikývla. „No jasně, pravda. Který rok to bylo, jsem si nezapamatovala.“

Matt se poškrábal na krku a pak na gáze, kterou měl přelepený hákový kříž. Kelly překvapilo, že se neodlepila, když spolu řádili. Vlastně na ni úplně zapomněla. Co pod ní měl teď? Doufala, že ho vězení nepokřivilo. Nebo válka, posttraumatická stresová porucha nebo cokoliv jiného. Býval vždycky trochu unáhlený a vzpurný. Tak vážného a tichého jako teď si ho nepamatovala.

„To je ta velká laskavost, nebo ta větší?“ Všiml si, že se mu dívá na krk. Zvedla oči, uvědomila si, že si toho všiml, a zrudla.

„Hm, to je ta velká laskavost. Ta větší… Předpokládám, že jsi ve vězení získal nějaké kontakty, a předem se omlouvám, jestli to bude znít pitomě, ale chtěla bych, abys pro mě najal ozbrojený lupiče.“

„Ozbrojený lupiče?“

„Ano.“

Chvíli na ni zíral. Pak si jedním trhnutím odlepil gázový obvaz a zmačkal ho.

„Kde máš koš na odpadky?“ Ukázala na stoly sestavené do účka. Tam, kde býval hákový kříž, měl teď černý čtverec. Trochu krvácel jako všechna čerstvá tetování.

„Mám v koupelně nějakou dezinfekci, jestli chceš.“

„Díky.“ Vyhodil obvaz do koše a přešel ke dřezu, aby si umyl krk a ruce. „Ve vězení jsem byl v gangu. Tam se tomu nedá vyhnout.“

„Víš, že se tetování dá odstranit.“

„Vím,“ přikývl Matt, „ale trvá to věčnost a já jsem nechtěl čekat. Nechám si to udělat, až budu mít čas.“

„Rozumím.“ Kelly doufala, že to neznělo urážlivě. Měla za to, že je neslušné tvrdit druhým lidem, že chápe, čím si prošli, když to zjevně nechápala.

„Ve vězení jsem byl v gangu Čtrnáct osmdesát osm.“

„Proč rok čtrnáct set osmdesát osm?“

„To není rok. Čtrnáctka znamená ‚čtrnáct slov‘. To je moto neonacistů. ‚Musíme zajistit existenci našeho lidu a budoucnost bílým dětem.’ Osmdesát osm jako ‚Heil Hitler‘. H je osmý písmeno abecedy.“

„Eh, no, chytlavý.“

„Tam musíš patřit do nějaký skupiny a tahle byla jediná, do který jsem pasoval. Za Itala se očividně vydávat nemůžu.“

„Já to nijak nekritizuju.“

„Nechci, aby sis myslela, že jsem nácek. Někdy se člověk prostě jen snaží zapadnout, chápeš?“

Kelly přikývla. Chvilku měla strach, že se rozpláče. Matt odešel do koupelny a otevřel dvířka lékárničky.

„Neosporin,“ zavolala na něho. „Na spodní poličce.“

„Díky.“

O minutu nebo dvě později vyšel z koupelny a černý čtverec měl pokrytý tenkou bílou vrstvou dezinfekce.

„Každopádně,“ pronesl, „ano, znám nějaký ozbrojený zloděje. Na co je potřebuješ?“

4

„Chodíš často do muzeí?“ Kelly si oblékla vytahané tričko s logem georgijské techniky. Matt si prohlížel obsah její ledničky.

„To má být vtip?“ Vyndal bílou krabičku na jídlo. „Co v tom je?“

„Čína.“

„Páni, Kelly,“ odklopil víčko. „Co to je?“

„Jak to vypadá?“

„Jako maso s omáčkou a brokolicí.“

„Tak asi sezamové kuře.“ Matt začal otevírat zásuvky a hledat vidličku.

„Ale v Atlantě jsi chodil do muzeí, ještě než jsi odešel do armády, nebo ne?“

„Chceš vykrást muzeum umění?“

„Ne. Ale chodil jsi do nich?“

„V Atlantě žádný muzea umění nejsou. Je tam muzeum Coca-Coly. Jednou jsem v něm byl a dost jsem se nudil.“

„No, pár uměleckých muzeí tam je, ale na tom nesejde. Jestli chceš, můžeš si to ohřát. Jen z toho sundej ten kovovej držák.“ Matt se pustil do studené číny.

Zakroutil hlavou. „Studený mi vyhovuje.“ A než Kelly stihla znovu promluvit, dodal: „Myslela jsi na mě někdy v tý době mezi tím, cos mi přestala odpovídat na dopisy, a tím, když jsi mě viděla ve zprávách?“

„Ano.“

„Často?“

„Ano.“

„I když jsme spolu byli jen osm měsíců? Devět?“

„Udělal jsi na mě dojem. A potom cos mi napsal, jsme si dopisovali… já nevím… deset let?“

„Hmm.“ Matt si strčil do úst vidličku vrchovatě naloženou šťavnatým masem. „Fajn, tak pokračuj o tom umění.“

„Dobře, takže v zásadě neexistuje žádné Monetovo nebo Leonardovo muzeum. Díla většiny malířů jsou rozesetá po celém světě. Zejména po Evropě, něco je ve Státech a v Japonsku a zbytek v soukromých sbírkách. Některá největší umělecká díla na světě mají lidé pověšená přímo u sebe doma v obýváku. Nebo uložená v bezpečnostních schránkách. Takže když chtějí muzea uspořádat výstavu určitého malíře – řekněme Gustava Klimta –, napíšou muzeím a soukromým sběratelům Klimta po celém světě a snaží se s nimi dohodnout na zapůjčení.“

„Fajn. Mimochodem, tohle není kuře.“

„A co je to?“

Matt pokrčil rameny.

„Mám tam taky hovězí a vepřový. Vezmi si, co chceš. Vlastně to klidně sněz všechno. Stejně jím moc tučnýho.“ Matt očividně ne; byl v nevídané kondici. Když ho viděla naposledy, působil vyzáble. Teď byl svalnatý, chlupatý a stále nahý. Měl na těle pár jizev, několik vězeňských tetování a několik profesionálních, která zřejmě souvisela s armádou.

„Takže chceš vykrást trezor? Nebo vilu?“

„Ne, ani jedno z toho. To je moc dokonale střežený.“

„Fajn, ještě počkej.“ Jeho hlava zmizela zase v lednici. „Co to má společnýho s paděláním?“

Neviděl, jak obrátila oči v sloup. Měla celý proslov perfektně nacvičený. Ale co se dalo dělat.

„Padělání má jednu chybu: je těžké vyměnit falešné peníze za pravé. Já si tou svou metodou dokážu vydělat pár tisícovek týdně, takže v pohodě vystačím, ale nejsou to peníze na důchod nebo tak. A vždycky je tu riziko, že mě chytí. Za padělání je dvacet let.“

„Jo. To není maličkost.“ Vynořil se z lednice s další krabičkou číny. Otevřel ji. „V týhle jsou nudle a hodně světlý maso.“

„Vepřový se smaženýma nudlema. Když si to neohřeješ, bude to odporný. Studený nudle chutnají jako lepenka.“

Pustil se do jídla. „Ne, je to dobrý.“ Kelly pokrčila rameny.

„Takže co chci udělat,“ pokračovala a napila se mléka ze sklenice, kterou Matt nechal na nočním stolku. „Chci uskutečnit jeden jediný velký obchod, při kterým vyměním hromadu falešných bankovek za něco reálnýho. Prostě si pořídím něco velmi cennýho za obrovský balík falešných peněz a pak to přeprodám za obrovský balík pravých. Chápeš?“

Matt přikývl a Kelly dodala: „Ty samozřejmě dostaneš podíl.“

Matt znovu přikývl: „Hoď mi cigarety.“

„Pojď si stoupnout k ventilátoru. Jenomže nemůžu obchodovat s někým, kdo by pak mohl jít na policii a udat mě. Tak mě napadlo, že bych mohla koupit něco ukradenýho. Ale pak jsem si uvědomila, že to nedává smysl. Jak to provedu, dám si inzerát na Marketplace? ‚Sháním kradené zboží‘? Nakonec jsem přišla na mnohem lepší nápad. Proč platit falešnými penězi za něco ukradenýho, když jimi můžu zaplatit někomu za to, že pro mě něco ukradne. Můžu si dopředu promyslet, co bude nejlepší ukrást a na co nejsnáz seženu kupce. Což jsem udělala.“

„Takže po mně chceš, abych tě seznámil s někým, koho pak okradeš?“

„Ano. Pochopitelně netuším, jestli neexistuje něco jako kodex bývalých spoluvězňů, ale umím si představit, že jsi tam určitě narazil na někoho, s kým máš nevyřízený účty. Ale současně by to pro tebe nemělo být nebezpečný… Chci říct, že základem mého plánu je, že se nikdo nesmí dozvědět, kdo za ním stojí, a že ty musíš mít možnost se od něj bezpečně distancovat. Prostě budeš jen prostředník. Pro případ, že by přišli na to, že jsou to falešné peníze. Na druhou stranu jsem si říkala, že si svůj podíl možná rád vezmeš a zmizíš. Začneš znovu někde jinde. Ale tak či tak… v žádném případě na tebe nechci tlačit. Takže, vadilo by ti okrást někoho, s kým jsi seděl?“

Matt s plnou pusou nudlí chvíli žvýkal a pak polkl.

„Ne. Nevadilo.“ Nabral další vrchovatou vidličku. „Budu potřebovat předplacenej mobil,“ dodal už zase s plnou pusou. „Ne chytrej telefon. Něco jako byly ty starý véčka.“

„Jistě,“ souhlasila Kelly. „Ano, určitě. To není problém.“

Matt ukázal vidličkou na krabičku smažených nudlí. „Měla jsi pravdu, měl jsem to ohřát v mikrovlnce,“ konstatoval a nabral si další sousto. „Je to hrozný.“

Kelly se zasmála.

5

Kelly chtěla probrat další podrobnosti plánu, ale Matt ji přerušil azeptal se, jestli se může vykoupat. Vkoupelně viděl velkou bílou vanu na železných lvích tlapách aohromně ho lákala. Řekla, že samozřejmě. Vzal si ssebou ventilátor, aby se mohl ponořit do vody azakouřit si při tom. Ona si oblékla sportovní šortky ašla něco dělat ke stolu.

Nezneužívá Matta, opakovala si vduchu. Varovala ho, že je to riskantní. Ahodlala dohlédnout na to, nebo se oto aspoň pokusit, že neporuší podmínku. Do Kataru měli letět soukromým letadlem, takže žádné clo. Zjistila, kvlastnímu nemalému překvapení, že superboháčům se vtomto ohledu (ostatně jako vkaždém jiném) dostává absurdního rozmazlování. Když přistane soukromé letadlo – nejen vbanánových republikách, ale dokonce ive Spojených státech –, někdo přijde na palubu, dá vám razítko do pasu aje to. (Pokud jste neudělali nějakou hloupost, jako třeba že byste finančně přispěli nesprávné politické straně.) Takže to by neměl být problém. Ve skutečnosti by pro něho měla být riskantní jen schůzka sjeho známými zvězení. Ale ta by se nejspíš odehrála jen jednou. Nebo vlastně dvakrát, protože jim bude muset ještě předat peníze. Nechtěla, aby ji někdo ze skutečných padouchů – ozbrojených lupičů – někdy viděl. Předpokládala, že si to sním možná budou chtít vyřídit, až zjistí, že dostali falešné bankovky. Ale právě proto sním mluvila na rovinu. Nemusela mu říkat, že jsou falešné. Mohla ho požádat jen oto, aby jí dělal prostředníka apředal peníze. Ale byla kněmu upřímná. Znal rizika. Aočividně se osebe uměl postarat. Někoho zavraždil. Patrně. Pravděpodobně zabil spoustu dalších lidí. VIráku aAfghánistánu sloužil dohromady deset let. Prošel si vězením. Dokázal se osebe postarat.

Pravdou bylo, že na něho myslela ipotom, co přestala odpovídat na jeho dopisy. Ne často, ale občas ano. Jednou nebo dvakrát dokonce přemýšlela otom, že by se mu zase ozvala, ale nikdy to neudělala. Když se člověku vmilostném životě nedaří, mívá tendenci vracet se klidem, kteří ho milovali. Aon ji rozhodně miloval.

Proto si musela vduchu opakovat, že ho nevyužívá. Rozhodnutí je na něm.

Nemohla se dočkat, až se pustí do plánování, aMatt si pořád užíval ve vaně. Kelly bloudila očima po svém padělatelském vybavení. Velká tiskárna na tisk archů bankovek, řezačka na archy, která jí připomínala hodiny výtvarné výchovy alepení koláží ve škole. Skenery, jejichž programy si napsala sama, protože software, který knim patřil, automaticky vkládal velké černé křížky přes veškeré obrázky měny, které přístroj naskenoval. 3D tiskárna, na které se pokoušela tisknout polymerové bezpečnostní proužky. Nedařilo se to. Jen tak pro zábavu vyzkoušela iněkolik zbraní, ale pak dostala strach, že by mohla upoutat pozornost vlády. Zhluboka si povzdechla. Jediným skutečným užitkem, který zní nakonec měla, byl tisk legračních atvarově arozměrově stále absurdnějších dild, aby si aspoň trochu protáhla své umělecké svaly. Před několika dny je řezačkou rozkrájela na kousíčky avyhodila, aby to Matta nepohoršilo. Znovu si vzdychla. Ještě by mohla vyměnit všechno, co měla vpracovně, za vlastní vilu na nějakém řeckém ostrově. Měla by to zaklepat na dřevo.

Zkouření se mu začalo dělat špatně od žaludku. Vyndal zpusy rozkouřenou cigaretu aponořil její konec do vody ve vaně. Líbilo se mu, jak zasyčela. Palcem unohy vytáhl špunt anechal vodu kolem sebe odtéct. Pak se protáhl, postavil arychle se osprchoval. Protože koupelí se člověk ve skutečnosti neumyje.

Opět minut později vyšel zkoupelny zabalený do růžového froté ručníku.

„Kde mám oblečení?“ Hromádka na podlaze upostele zmizela.

„Tam bělím asepírám falešný peníze.“

„Eh?“

„Jasně,“ přitakal Matt aupravil si ručník.

„Ano.“