Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mary Pipherová a Sara Pipherová Gilliamová

Ofélie podruhé:

záchrana já dospívajících dívek

Přeloženo z nového, revidovaného vydání anglického originálu REVIVING OPHELIA 25th Anniversary Edition: Saving the Selves of Adolescent Girls od Mary Pipher, PhD. a Sary Pipher Gilliam vydaného nakladatelstvím Bloomsbury Publishing, New York, NY, USA, 2019.

This edition is published by arrangement with Kaplan/DeFiore Rights through

Kristin Olson Literary Agency s.r.o..

Překlad Bětka Vargová

Design a sazba Lenka Blažejová

Jazyková redakce a korektury Adéla Jiříková

Odpovědná redaktorka Lenka Kubelová

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín.

První vydání, Praha 2022

© 1994 by Mary Pipher, Ph.D.

© 2019 by Mary Pipher, Ph.D. and Sara Pipher Gilliam

Vydal Nakladatelský dům Grada

pod značkou Alferia

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 8490. publikaci

www.alferia.cz

ISBN 978-80-271-4845-5 (ePub)

ISBN 978-80-271-4844-8 (pdf)

ISBN 978-80-271-3211-9 (print)

Pro rebelky a stydlivky, aktivistky a básnířky,

velké a malé sestry, dcery a romantičky.

Věříme ve vás.

PODĚKOVÁNÍ

S tímto vydáním, které vychází v roce 2019, nám pomohli následující lidé: Francis Baty, Pam Bargerová, Ina Bhoopalamová, La’Rae Bonebrightová, Ashlee Brimageová, Dawn Brownová, Blake Carrichner, Eric Crump, Danika a Sequoia Davisovy, Anaka Evansová, Niki Figardová, Grace Fitzgibbonová, Patty Forsbergová, Sandy Gallentineová, Nijole Gedutisová, Sarah Gervaisová, Julia Haacková, Rachel Hallidayová, Beth Hardyová, Sophie Holzová, Ellen Jamesová, Gillian Burrowová Jenkinsová, Ann a Grace Kasemanovy, Neva Kushner, Frank McPherson, Mary Konová, Lynda Madisonová, Laurel Maslowská, Megan Mayová, Helen Meyerová, Anna Musgraveová, Abbie Radenslabenová, Jesse Reed, Meghan Renzová, Abbie Rosauerová, Shari Stenbergová, Paige Trevarrowová, Emma Wentová a Ken a Helen Winstonovi.

Naše vnučka a neteř Kate Pipherová knihu mnohokrát pročítala a redigovala. Za znalosti a pečlivost, s níž se knize věnovala, jsme jí obě moc vděčné.

Děkujeme naší literární agentce Susan Lee Cohenové, redaktorce původního vydání této knihy Jane Isayové a současnému redaktoru z nakladatelství Penguin USA Jakeu Morrisseymu.

ÚVOD: MARY

Ofélie podruhé byla mým pokusem pochopit, co jsem prožívala jako matka dospívající dcery a terapeutka adolescentek. Napsala jsem ji v roce 1994 a jejím prostřednictvím jsem chtěla bít na poplach kvůli jedovatému prostředí, které dívky obklopuje. Mé cíle možná působily poněkud velikášsky: vzdělat terapeuty, učitele a rodiče, pomoci dívkám k uzdravení a změnit společnost. Přesto mám dnes pocit, že se mi jich jistým způsobem podařilo dosáhnout. Knihu četly a milovaly mnohé dívky a jejich rodiče. Psychologové se postupně odklonili od svádění problémů teenagerů na dysfunkční rodiny a místo toho začali jim a jejich rodičům pomáhat orientovat se v náročném společenském prostředí. Vychovatelé vyvinuli metody povzbuzování a udržování zájmu dívek o matematiku a přírodní vědy. Organizace, jako je Ophelia Project, skautky nebo YWCA (Křesťanské sdružení mladých žen), usilovaly po celé zemi o posílení mladých žen.

Jsem nesmírně vděčná všem čtenářům a komunitám, které mě zvaly na přednášky, i mnohým, kdo se mnou sdíleli své reakce na knihu. Největší odměnou mi bylo slýchat o všech těch pozitivních změnách, ke kterým Ofélie inspirovala.

Nyní, po pětadvaceti letech, mám tu čest spolupracovat se svou dcerou Sarou na aktualizovaném vydání. V něm se budeme zamýšlet nad tím, co se pro dívky změnilo a co zůstalo stejné, a budeme zkoumat dopad americké kultury na životy dnešních adolescentek. Doufáme, že toto vydání bude užitečné nejen pro ně, ale i pro dospělé, kteří jim chtějí pomoci vyrůst v odvážné, laskavé, schopné a sebevědomé ženy.

V devadesátých letech do mé kanceláře proudily dívky s vážnými, dokonce život ohrožujícími problémy, jako je anorexie a touha fyzicky si ublížit nebo se zabít. Problémy jiných se pohybovaly na škále od záškoláctví a záměrného zanedbávání školy po ustavičné provokování hádek s rodiči. Tyto věci nebyly tak vážné jako sebevražda, ale o to více mě mátly. Mnohé z mých klientek byly oběťmi sexuálního násilí. Když jsem si s nimi povídala, docházelo mi, jak málo toho vím o dospívání v devadesátých letech. Sama jsem dospívala na počátku let šedesátých a má zkušenost z této doby mi příliš nepomáhala. V devadesátých letech žily dívky v docela jiném světě, plném stále násilnějších a sexualizovanějších televizních programů, hudebních videí a nápadně sexualizované reklamy.

Jako terapeutka jsem byla často frustrovaná a zmatená, a proto jsem si kladla následující otázky: Proč tolik dívek chodí na terapii? Co znamená piercing v nose, ve rtu a na obočí (v té době novinka)? Jak mám pomoci třináctiletým, které chytily genitální herpes a bradavice? Proč jsou zážitky dětí ze sedmé třídy plné drog a alkoholu? Proč tolik dívek tvrdí, že nenávidí rodiče?

Sara a její kamarádky byly mezitím jako na horské dráze. Někdy byly šťastné a všechno je zajímalo, jindy vypadaly úplně zničeně. Byly přísné na své rodiny a sebe navzájem. Druhý stupeň základní školy byl zkouška ohněm. Ze sebevědomých, vyrovnaných holčiček se staly smutné, rozhněvané trosky.

Když jsem si o našich dospívajících dcerách povídala s přáteli, měli jsme vztek a nevěděli, co si počít. Mnohé dcery své rodiče dlouhodobě trápily a zlobily se na ně za každou maličkost. Vychovali jsme je, aby byly asertivní a sebevědomé, ale teď byly nejisté a dělaly si starosti o svůj vzhled a ženskost. Znovu a znovu se vracela tatáž dilemata: jak vést dcery k nezávislosti a autonomii a přitom je chránit? Jak je inspirovat k dobývání světa, který je plný únosců a násilníků? Jak jim nabízet rady a podporu a přitom je nerozčílit? I na našem malém městě s vesměs středostavovskou populací dívky často prožívaly traumata. Jak jim pomoci je překonat? Co udělat, aby k nim nedocházelo?

Jako matka i terapeutka jsem nevěděla, co si mám o tom všem myslet. Mé přítelkyně a já jsme si také prošly telecími lety, ale většinou jsme přitom netrpěly poruchami příjmu potravy, nevyhrožovaly sebevraždou, neřezaly se a neutíkaly z domova. Proč měly dívky v devadesátých letech více problémů?

Na první pohled se zdálo, že v roce 1994 by to dospívající dívky měly mít snazší. Bylo tu přeci ženské hnutí. Copak to nepomohlo? Ukázalo se, že ano i ne. Mnohé z mých přítelkyň – ženy středního věku a střední třídy, jako jsem byla i já – měly štěstí, o jakém se ženám v historii ani nesnilo. Měly jsme příležitosti, které by našim matkám nepřipadaly vůbec možné. Dívky se přesto cítily jistým způsobem utlačovanější. Dospívaly v nebezpečnější, sexualizovanější a mediálnější kultuře. Čelily neuvěřitelnému tlaku být krásné a sofistikované, což znamenalo už na druhém stupni základní školy užívat drogy, alkohol a být sexuálně aktivní. V nebezpečnějším světě, jímž si razily cestu, byly méně chráněné.

Čím více jsem se rozhlížela kolem sebe, čím více jsem poslouchala hudbu, sledovala televizi a filmy a všímala si sexistických reklam, tím silněji ve mně rostlo přesvědčení, že jsme s dcerami na špatné cestě. Americká kultura byla pro dospívající dívky toxická. Dívky z ní nasávaly takový pohled na sex, krásu a své místo ve světě, které jim bránily ve vývoji a způsobovaly mnohým z nich traumata. Na počátku puberty narážely na nezdravé prostředí, které nedokázaly pochopit a zvládnout. Mnohé tím byly přetížené, deprimované a rozhněvané.

Betty Friedanová psala v roce 1963 o „problému, který nemá jméno“. Poukázala na to, že mnohé ženy jsou nešťastné, ale nedokážou vyjádřit proč. V devadesátých letech čelily adolescentní dívky podobnému bezejmennému problému. Věděly, že něco není v pořádku, ale chybu hledaly v sobě nebo ve svých rodinách. Chtěla jsem jim pomoci uvidět svůj život v širším kontextu působení současné kultury. V Ofélii jsem problém pojmenovala.

Dnes, o pětadvacet let později, se mladým dívkám daří lépe než v devadesátých letech. Také však dospívají do nového světa: toho digitálního. Když přemýšlím o tom, jak se dívkám žilo v uplynulých padesáti letech, uvědomuji si, že kultura se nezměnila jen pro ně, ale i pro nás všechny. V roce 1959 jsem oslavila třinácté narozeniny se vší plachostí, pupínky, hormony a stydlivostí, které se s tímto věkem pojí. V devadesátých letech jsem byla matkou pubertální dívky a terapeutkou, která pracuje převážně s adolescentkami. Teď mám dvě dospívající vnučky, Kate a Clare, a znovu se nořím do dívčí kultury.

Kate, Sara i já patříme k hraničním generacím. Já se narodila krátce po druhé světové válce, vyrůstala jsem na venkově státu Nebraska a patřila k poslední americké generaci, která prožila dětství bez televize. Má dcera se narodila krátce po oficiálním konci války ve Vietnamu a patřila k poslední generaci, která vyrostla bez mobilů, počítačů a jakýchkoli digitálních zařízení. Vnučka Kate se narodila v červenci roku 2001, dva měsíce před jedenáctým zářím, a je zástupkyní první generace digitálních domorodců.

Vyrostla jsem pomalým tempem na pomalém místě. Můj svět se skládal z mé rodiny a prťavého městečka Beaver City v Nebrasce. Většina zpráv se týkala místních záležitostí a většinu zábavy jsme si obstarávali sami, naživo. Děti neměly na práci nic moc jiného než společnou hru, čtení a hovory s lidmi.

Sařina generace přestála přechod od lokální kultury ke kultuře globální. Pocit vzájemnosti, který chránil dívky mé generace, se rapidně vytrácel. Dívky si nadále udržovaly osobní kontakty, ale kultura, kterou sdílely, vznikala kdesi daleko prací korporátních subjektů, kterým nešlo o jejich zdraví a prospěch. Má dcera a klientky, které mě v roce 1994 navštěvovaly, patřily ke generaci, která se po hlavě řítila do toxické kultury a byla jí vydána napospas téměř bez pomoci dospělých. Teenageři byli vzdorní, neklidní a hněvali se na rodiče, kteří je nechápali a nechránili.

Dnešní dospělí a dospívající si lépe uvědomují následky korporátní kultury, ale musí se vypořádat s novými technologickými pokroky, s nimiž si nikdo z nás neví rady. Až na čestné výjimky dívek, které žijí záměrně či nezáměrně offline, nahradily u všech ostatních digitální přístroje osobní kontakty. Teenageři častěji zůstávají doma nebo chodí ven s rodiči, než se vydávají z domu sami nebo s kamarády. O víkendech se dívají na Netflix a komunikují s přáteli prostřednictvím textových zpráv, snapchatu nebo instagramu.

U dnešních dívek existuje menší pravděpodobnost, že se dostanou do problémů kvůli pití, drogám, sexuálnímu chování nebo chození na večírky, ale zato u nich více hrozí deprese, úzkosti a sebevražedné tendence. Mnohé cítí, že s digitálním prostředím, které obývají, něco není v pořádku. Spí se zapnutými telefony a popisují tlak, aby byly neustále na příjmu. Zároveň pociťují hlubokou osamělost a chybí jim spojení s rodinou, komunitou a přírodou. Vyjadřují nostalgickou touhu po „starých časech“ plných randění, čtení a telefonování s přáteli. Působí křehce a ustrašeně.

Ve svém městečku jsem se v padesátých a šedesátých letech cítila bezpečně. Dnes víme, že domácí násilí a sexuální útoky nebývaly hlášeny policii a že mnozí barevní lidé byli oběťmi násilí. Ale děti, které jsem znala, proplouvaly světem svobodně a nebezpečí působilo vzdáleně. Generace mé dcery si byla mnohem více vědoma sexuálních napadení, incestů a násilných zločinů, k nimž docházelo na jiných místech v zemi. Televize o nich zpravovala, zločinnost byla vyšší a na krabicích mlék se objevovaly zrnité fotografie pohřešovaných dětí. V roce 1994 však ještě nedošlo k masakru na střední škole v Columbine a k dalším střelbám na školách. Dosud neproběhly teroristické útoky jedenáctého září, válka v Iráku, Al-Káida a ISIS, epidemie nadužívání opioidů, klimatická krize, uprchlická krize, politická a společenská polarizace naší země a vzestup bílého supremacismu.

Protože jsou neustále bombardováni zprávami o zločinu a nebezpečí, dnešní teenageři a rodiče se více bojí a častěji se vyhýbají rizikům než předchozí generace. Dospívající chodí sami ven méně často než v roce 1994, navzdory skutečnosti, že v roce 2016 klesla četnost násilných zločinů o padesát procent od roku 1993 (podle agentury Pew Research Council).

Období mezi rokem 1960 a dneškem ovlivnily dva mocné faktory. Američané se začali více bát a přešli z osobního, na komunitě založeného životního stylu ke spoléhání na digitální spojení. Jeden můj přítel, profesor, mi řekl, že studenti byli kdysi o přestávkách tak hluční, že se člověk téměř nemohl slyšet. Teď v chodbách panuje ticho. Studenti neflirtují a neklábosí: dívají se do svých mobilů.

Od roku 1994 se přesto mnohé změnilo k lepšímu. Rozvodovost klesla. Méně dospívajících dívek nechtěně otěhotní. Jejich generace je otevřenější k LBGTQ komunitě a vykazuje menší rasismus. Dívky nemívají tak často problémy s chováním a častěji bývají aktivistkami a feministkami.

Dívky – zejména ty, které už začaly chodit na střední školu – také uvádějí silné pocity lásky a respektu vůči rodičům. V rozhovorech a diskuzních skupinách, které jsme uspořádaly, se projevil jen zlomek nevrlosti a vzteklosti, které byly v devadesátých letech tak běžné. I rodiče uvádějí, že jsou si s dcerami blízcí a nemívají tolik problémů s disciplínou.

Tuším, že pro zlepšení vztahů mezi rodiči a teenagery existuje mnoho důvodů. Mezi ně patří stále horší ekonomické podmínky a vnímání světa jako nebezpečného místa. V těžkých časech mají rodiny tendenci držet pospolu. Dalším faktorem je, že s mizením větších komunit nám zbývá jen nukleární rodina. A protože dnešní teenageři nepůsobí tolik problémů, rodiče k nim bývají vřelejší a snáze je přijímají. K tomu se připojuje skutečnost, že otcové se do výchovy dcer zapojují více než před pětadvaceti lety. Dívky oceňují, že mají rodinu, která je chrání před bouřemi dnešního světa.

Většina z toho, co jsem se během příprav na toto vydání dozvěděla o sociálních sítích, byla negativní. Od roku 2007, kdy na scénu dorazily iPhony, začaly být dívky jako skupina izolovanější. Důležité vývojové procesy byly narušeny. Uznávám, že digitální technologie mají svou světlou stránku, ale i pozitivní argumenty pro sociální sítě mohou být nadsazené. Často slýchám například něco ve smyslu „dívka si může psát s babičkou“. Většinou odpovídám: „To určitě může, ale nejspíš by si byly bližší, kdyby si zatelefonovaly nebo se navštívily osobně.“

Na druhou stranu vidíme, že sociální sítě a komunity mají velký význam pro nově vznikající hnutí mladých aktivistů, kam patří například #MeToo a #NeverAgain. Druhé zmíněné bylo reakcí na střílení ve škole v Parklandu na Floridě, k němuž došlo v únoru roku 2018. Žáci základních a středních škol z celé země se spojili na twitteru a instagramu a použili tyto platformy k organizování mítinků a pozitivních akcí na podporu hnutí, jako jsou Sí se puede a Black Lives Matter.

I já samozřejmě využívám sociální sítě. Mám profesionální webové stránky a autorskou stránku na facebooku. Sara chodí několikrát denně na twitter a instagram. Vím, že mnozí lidé hledají na sociálních sítích zábavu, a všichni si občas potřebujeme dát pauzu od drsné reality, která je typická pro dnešní svět. Za trávení času na sociálních sítích nikoho nesoudím. Místo toho bych chtěla navrhnout způsoby, jak mohou rodiče a dcery přistupovat ke způsobu, jakým využívají všechny možné online platformy. Předpokládám, že většina z nás nechce, aby na našem hrobě stálo „měla dva tisíce sledujících“.

Sara a já jsme měly to štěstí, že jsme našly přesně ty informace, které jsme potřebovaly, v knize psycholožky Jean Twengeové iGen. Twengeová analyzuje výzkumy z let 1974 až 2016, které se týkaly všemožných témat, od četnosti sebevražd a výskytu zločinnosti po míru sledování televize, čas strávený online a počet přečtených knih za rok. Srovnáváním generací ze všech možných úhlů dospěla k zajímavým postřehům o tom, jak se změnila doba a teenageři, kteří v ní žijí.

Pro potřeby tohoto aktualizovaného vydání jsme vedly rozhovory s dívkami z přibližně stejných demografických skupin, do jakých patřily mé klientky na počátku devadesátých let, a organizovaly jsme diskuzní skupiny pro adolescentní dívky a jejich matky. Já jsem navíc vedla rozhovory s terapeuty a Sara, která je bývalou učitelkou na druhém stupni základní školy, zpovídala učitele a školní psychology.

V prvním vydání Ofélie jsem psala o klientkách, které mě navštěvovaly v průběhu let. S většinou z dívek zmíněných v tomto vydání jsme se setkaly pouze jednou. Tyto rozhovory a diskuzní skupiny nemohou zachytit růst dívek v čase, jak to bylo možné u příběhů z terapeutické praxe, ale přesto ilustrují specifické výzvy, kterým dnešní dívky čelí, a ukazují nám momentky z jejich životů. Naše rozhovory a výzkum odhalují, co se za tu dobu změnilo, i nástrahy a radosti, které zůstaly stejné.

Vyzvaly jsme dívky z různých komunit po celé zemi, aby si přečetly původní vydání a řekly nám, co si o něm myslí. Ptaly jsme se jich, co jim připadá zastaralé a co naopak stále relevantní, a povzbudily je, aby se nebály do textu zasáhnout popisky, komentáři a doplněními. Chtěly jsme znát jejich názor na to, co bychom podle nich měly v novém vydání zmínit. Nepřekvapilo nás, že dívky dodnes bojují s misogynií, poruchami příjmu potravy, sexismem, tlakem vrstevníků a problémy s identitou. Všechny se shodly na tom, že období adolescence bylo proměněno sociálními sítěmi. Téměř u všech kapitol dívky psaly, abychom zahrnuly téma sociálních sítí.

V tomto vydání jsme ponechaly mnohé působivé příběhy z původní knihy, ale přidaly jsme do něj nové příběhy současných dívek. Zamýšlíme se nad změnami v životech adolescentek a zahrnujeme aktuální výzkum a rady, které se hodí pro dnešní dobu. Ponecháváme některé výrazy z původního vydání, i když dnes mohou působit zastarale.

Napsala jsem kapitoly „Tehdy a teď: 1959–2019“ a „Co jsem se naučila nasloucháním“. Sara vedla a sepsala téměř všechny rozhovory. Přidaly jsme novou kapitolu o úzkosti. V šestnácté kapitole, „Plot na skále“, nabízíme rodičům, teenagerům a všem, kteří s nimi pracují, konkrétní návrhy. V doslovu vyjadřujeme naději a nabízíme rady, jak prospívat v dnešní chaotické době.

Při opětovném pročítání Ofélie mě zaráželo, jak relevantní mi dosud připadala. I dnes dívky zápolí se vztahy k vrstevníkům, problémy v rodině a úzkostí ze svého vzhledu. Kultura se změnila, ale vývojové potřeby dívek zůstaly stejné. Dívky potřebují to, co potřebovaly vždy – milující rodiče, slušné hodnoty, přátele, fyzické bezpečí, svobodu nezávislého pohybu, respekt k jejich jedinečnosti a povzbuzování, aby rostly v produktivní dospělé. Potřebují ochranu před těmi aspekty naší kultury, které jim škodí, a spojení s těmi, které jsou naopak prospěšné a krásné.

V roce 1994 jsem navrhla, abychom společně posilovali dívky a připravovali je na kulturu, v níž skutečně žijí. Dnes jsme se Sarou dospěly k témuž závěru. Můžeme u dívek budovat emoční odolnost a schopnost sebeobrany. Můžeme je podporovat a provádět bouřemi adolescence, ale především můžeme společně budovat prostředí, které je méně komplikované a více pečující, méně násilné a sexualizované a více podněcuje k růstu. Naše dcery si zaslouží svět, který ocení všechna jejich nadání a pomůže jim je rozvinout. Doufáme, že tato kniha podnítí diskuze o tom, jak pro ně takovou společnost vybudovat.

Mary Pipherová, Ph. D.

ÚVOD: SARA

ÚVAHY PŮVODNÍ OFÉLIE

Pokud mou generaci adolescentek – dívek, které skončily střední školu na počátku a uprostřed devadesátých let – charakterizovala rebelie a riskování, mohla bych být jejím maskotem. Byla jsem tak drzá a vzdorovitá, jak jen to středostavovská holka z Nebrasky dokáže. Tím chci říct, že jsem nejen riskovala, ale také se dobře učila a nezapomínala babičce písemně poděkovat za dárky k narozeninám a k Vánocům. Mou arénou byl Lincoln, příjemné vysokoškolské město přímo uprostřed centrálního státu. Několik mých blízkých kamarádek se objevilo v původní Ofélii a matka mě tehdy vyzvala, abych upravila dialogy podle „mluvy teenagerů“.

Mezi zlaté hřeby mého dospívání patřily experimenty s vegetariánstvím a aktivismem za práva zvířat, piercing v obočí, který jsem si nechala udělat v sedmnácti, pozoruhodně nepřirozené barvy vlasů, grungeové oblečení a tajné návštěvy večírků a koncertů ve městech několik hodin od domova. Ušklíbala jsem se nad mainstreamovou kulturou a svým konvenčním vrstevnicím, které dělaly roztleskávačky, říkala „nátřasky“. Byla jsem zároveň netypickou i typickou představitelkou dívek na počátku devadesátých let a jejich prohřešků. Vzpomínám na jeden černohumorný zážitek z prvního ročníku vysoké, kdy jsem v obchodě zaslechla, jak jedna škarohlídská sousedka mumlá mým směrem: „Ofélii nejde zachránit, spíš utopit.“

Dnes se tomu můžu zasmát, ale faktem je, že té šťouralce něco důležitého uniklo. My adolescentky jsme se netopily, skákaly jsme do vody po hlavě z toho nejvyššího můstku. Ofélie devadesátých let – alespoň ty, které jsem znala – byly buřičky, riot grrrls, začínající feministky a odpůrkyně konvenčnosti. Poslouchaly jsme ženské punkrockové skupiny, jezdily na festival Lilith Fair a oblékaly se androgynně. To poslední, po čem jsme toužily, bylo, aby nás chválily členky knižního klubu, které pečou domácí sušenky a nosí rozepínací svetry.

Jistě nikoho nepřekvapí, že nám matky tak docela nerozuměly. Dospívající dívky budou mít vždycky svá tajemství, a to je nejen v pořádku, ale i vývojově vhodné. Své první lásky, experimenty s drogami a alkoholem a porušování pravidel jsme držely pod pokličkou. Byly jsme sprosté jako dlaždič a slova píča a kunda nám připadala povzbuzující a mocná. Svou matku jsem skutečně milovala, ale kdykoli se pokoušela mluvit s mými kamarádkami, umírala jsem trapností. Usilovně jsme se snažily distancovat od svých rodin a vybudovat si novou identitu jako nezávislé mladé ženy.

Mně a mým kamarádkám toho hodně prošlo, především díky bílé pleti, středostavovským výhodám, rodinným konexím a inteligenci. I když jsem strávila mnoho hodin v domácím vězení za nedodržení večerky, také jsem hrávala sóla v mládežnickém orchestru a dělala dobrovolnici v azylovém domě pro bezdomovce. V prvním ročníku střední školy jsme s kamarádkou měsíc nechodily na zkoušky orchestru a místo toho se poflakovaly v centru, hrály kulečník a srkaly limonády v kavárně. Jsem si dost jistá, že jsem ten rok stejně dostala áčko. Mně a mým vrstevníkům na škole záleželo a automaticky jsme předpokládali, že půjdeme na vysokou. V naší domácnosti se rozhovory netočily kolem otázky zda, ale kam.

V roce 1994 už některé z nás s někým spaly a jiné ne. Sex nebyl měřítkem toho, jak moc byl člověk cool, a v mé skupině k němu obvykle docházelo v kontextu dlouhodobých vztahů. Kamarádkám, které sex provozovaly, jsem záviděla – především proto, že mají někoho, kdo s nimi půjde na maturitní ples a kdo se s nimi drží za ruce ve školní jídelně. Nepochybuji o tom, že docházelo k sexuálním napadením, ale já o nich neslýchala. Všechny jsme žasly nad těmi prvními, kdo přišly o panenství, a také vnímaly společenský dvojí metr, kdy dívky jsou děvky a chlapci chlapáci (a vzájemně se proto podporovaly).

Po večerech jsme si mezi hudebkou a domácími úkoly nacházely čas na Beverly Hills 90210. Byly jsme generace MTV. Nařizovaly jsme si budík podle toho, kdy dávali nová videa, kdy běžely pořady Total Request Live a Headbanger’s Ball. Chtěly jsme mít nohy jako Julia Roberts, styl jako Winona Ryder a schopnost kvílet jako Tori Amos. Chtěly jsme kluka, který by byl dokonalou, zádumčivou kombinací Patricka Swayzeho, Eddieho Veddera, Lukea Perryho a našeho krásného učitele filozofie pana Jundta.

Temnota číhala na okrajích našich pohodlných nebraských životů. Když jsem byla v prvním ročníku střední školy, místní vysokoškolačka Candice Harmsová byla unesena, mučena a zavražděna. V děsivém období po jejím zmizení, než byli únosci dopadeni, nás učitelé nabádali, abychom ke svým autům nikdy nechodily samy a baterkou si posvítily na zadní sedadla, než večer kamkoli vyrazíme. Bylo to poprvé, co se nás dotklo takové násilí, a já i spolužačky jsme byly vyděšené. Zhruba tou dobou jsme s mou nejlepší kamarádkou Sarah objevily lokální, prastarou chatovou místnost, kam se připojovalo voláním. Za pět centů za minutu jsme tam trávily každou volnou chvilku a psaly si s novými přáteli, většinou plachými středoškoláky z města. Až po mnoha měsících jsme se dozvěděly, že jsme sdílely virtuální prostor a občas si i psaly s Candiiným vrahem. Byla to naše první a náhlá zkušenost s nebezpečím online „vztahů“.

Deprese, často nepojmenovaná, se týkala mnohých z nás. Ačkoli se naše skupina tolik nestrachovala o známky a výsledky testů jako její současné protějšky, měly jsme stejné sklony k nízkému sebevědomí a sociální úzkosti. Většina z nás chtěla být hubenější, a hubené holky si zase přály větší křivky. Hroutily jsme se, když nás nepřijali na vysněnou vysokou (to mluvím o tobě, Macalester College), a zraněná srdce si léčily marihuanou a vínem s džusem. Při pohledu do minulosti mám pocit, že naše problémy byly mnohem prostší než problémy dnešních dívek. Naše generace ještě nevěděla o střílení na škole v Columbine, jedenáctém září, ISIS a snapchatu. Naše problémy byly místní, spojené s rodinou či školou, nebo vnitřní.

Do jisté míry lze říci, že ti, kdo dláždí cestu následujícím generacím, je vždycky odepisují jako příliš apatické – a mou generaci to potkalo také. Byly jsme feministkami třetí vlny, které sklízely ovoce úsilí našich babiček. Já a mé současnice jsme však nebyly jen princeznami, co by se v klidu ládovaly makaróny, zatímco populární kultura a politika svištěly kolem nás. Chtěly jsme pro sebe a své komunity změnu, což je, myslím, typickým znakem dospívajících dívek, který se tak či onak projevuje ve všech obdobích.

Dívky devadesátých let byly kulturní kritičky, které předznamenávaly novou éru otevřenosti a bojů za dobrou věc. Na střední škole jsme s kamarády založili spolek GLOBE (Gay/Lesbian Organization for the Betterment of Everyone – Gay a lesbickou organizaci za zdokonalení všech), který byl naší verzí spojenectví mezi homosexuálními a heterosexuálními lidmi. Prosazovali jsme, aby vedení školy vytvořilo program zaměřený na recyklování, a když roku 1991 losangeleská policie zbila Rodneyho Kinga, přišli jsme do školy s černými páskami na rukávech. Záleželo nám na světě kolem nás, ale naše vidění halila sebevědomá krátkozrakost. Naše pocity a přátelství měly primární důležitost a aktivismus byl pro nás volnočasovou aktivitou.

Pokud naše uvědomělost v něčem selhávala, bylo to v otázkách rasy. Naše škola, Lincoln High School, tehdy byla největší a rasově nejrozmanitější školou ve státě, ale většina mých přátel byla přesto bílých. V jídelně jsme seděli prakticky segregovaně a Duhový klub – organizace, která oslavovala diverzitu a rozmanitý kulturní původ studentů – byl obecně veden barevnými studenty a bílé děti ho navštěvovaly jen zřídka. Vzpomínám, že jsem si tohoto rozdělení všimla a nelíbilo se mi, ale nepřišla jsem s žádným nápadem, jak to změnit.

Když se teď, jako jednačtyřicetiletá matka dvou dětí, ohlížím do minulosti, jsem vděčná za mnohé aspekty svého dospívání. Jsem vděčná, že jsem svá nejtrapnější léta prožila v době, kdy bylo moderní nosit velké flanelové košile. Úzké džíny a zkrácené topy by se jistě postaraly o kompletní anihilaci všech střípků mého křehkého sebevědomí. Jsem ráda, že děti, které ostatní šikanovaly, nás trápily jen ve škole – jejich posměch mě nesledoval domů prostřednictvím sociálních sítí. Jsem vděčná za armádu muzikantek, které křičely o svém hněvu a díky nimž jsem si připadala pochopená. Vážím si milujících rodičů, kteří přečkali mé nálady a slabost pro propichování kůže s frustrací i grácií.

Dívky, s nimiž jsem pro tuto knihu vedla rozhovory, mě hluboce inspirovaly. V novém století na to jdou dobře. Z tolerance přešly k přijetí – a často oslavě – lidí, kteří se od nich liší. Všímají si vlastního duševního zdraví a dokážou popsat své vrstevníky s empatií a moudrostí. Angažují se ve věcech, na kterých jim záleží. Zvládají dospívání s humorem a upřímností. Dnešní dívky potřebují lásku, vedení, pevná přátelství, dobré hranice a čas, aby samy zjistily, co v životě chtějí.

A přesně to jsem potřebovala i já.

Sara Pipherová Gilliamová

KAPITOLA 1:

STROMKY V BOUŘI

Když byla má sestřenice Polly ještě malá, byla učiněný blesk. Tančila, uměla hvězdu arozštěp, hrála fotbal, basketbal abaseball skluky ze sousedství, prala se smými bratry, lezla na stromy ajezdila na kole ana koni. Byla mrštná aodolná jako vrbový proutek anespoutaná jako lví mládě. Jak se pohybovala, tak imluvila. Vykřikovala příkazy arady, pištěla radostí, když vyhrála sázku nebo slyšela dobrý vtip, smála se sotevřenou pusou, hádala se sdětmi idospělými ana své nepřátele metala urážky, za které by se nestyděl ani stavební dělník.

Založily jsme Zbojníky, tajný klub, který se scházel nad Pollyinou garáží. Polly byla naším Tomem Sawyerem. Plánovala iniciace avedla špiónské expedice do strašidelných domů. Ukázala nám rituály, jak se stát pokrevními „bratry“, aučila nás karetním trikům akouření cigaret.

Pak Polly dostala menstruaci azačala chodit na druhý stupeň základní školy. Snažila se být jako předtím, ale posmívali se jí, že se chová jako kluk aže by měla být víc dámou. Chlapci si sní přestali hrát adívky ji nebraly mezi sebe, protože se začaly zajímat omake-up arománky.

Polly byla zmatená anejistá. Měla záchvaty vzteku astáhla se zklučičích iholčičích part. Po několika měsících se mezi ně vrátila jako Becky Thatcherová, tichá, poslušná přítelkyně Toma Sawyera. Oblékala se stylově azpovzdálí sledovala, jak se chlapci prosazují ve třídě ina hřišti. Znovu byla přijímaná aoblíbená. Hladce proplouvala naší společností. Nikdo nemluvil ozměně, která se vní udála, aneoplakával ztrátu nejenergičtější návštěvnice naší školy. Jedině já jsem cítila, že došlo ktragédii.

Dívky jsou vobdobí, které Freud nazval latentní fází– přibližně od šestého nebo sedmého roku po nástup puberty – všechno, jen ne latentní. Vzpomínám, jaká byla vtěch letech má dcera Sara. Dělala chemické pokusy, předváděla kouzelnické triky, hrála na housle, účinkovala ve vlastních divadelních hrách, zachraňovala zvířata ajezdila na kole po městě. Vzpomínám na její kamarádku Tamaru, která všesté třídě oletních prázdninách napsala třísetstránkový román. Vzpomínám na sebe ana to, jak jsem vtom období přečetla všechny dětské knížky vměstské knihovně. Jeden týden jsem chtěla být skvělým doktorem jako Albert Schweitzer. Další týden jsem toužila psát jako Louisa May Alcottová nebo tančit vPaříži jako Isadora Duncanová. Nikdy jsem neměla tolik sebevědomí aambicí.

Většina prepubertálních dívek vám bude dělat skvělou společnost, protože je zajímá všechno– sport, příroda, lidé, hudba aknihy. Téměř všechny hrdinky holčičí literatury, které obstály ve zkoušce času, pochází ztéto věkové skupiny– Anna ze Zeleného domu, Heidi aPipi Dlouhá punčocha. Dívky vtomto období pečou koláče, řeší záhady achodí na výpravy. Prožívají krátkou, dočasnou úlevu od ženské role amohou se chovat uličnicky, což některým evokuje odvahu akompetentnost ajiným nedostatek respektu.

Mohou se přizpůsobit jakékoli situaci aneomezují je genderové role. Dívky mezi sedmi ajedenácti lety nechodily vdevadesátých letech na terapii. Nepotřebovaly to. Holčičky ztéto věkové skupiny, které mě navštěvovaly, bych mohla spočítat na prstech jedné ruky– Coreen, která byla fyzicky týraná, Anna, které se rozváděli rodiče, aBrenda, jejíž otec spáchal sebevraždu. Byly odvážné aodolné. Během jednoho sezení mi Brenda řekla: „Jestli tady otec už nechtěl být, tak to je jeho mínus.“ Coreen aAnna se hněvaly, ale ani ne tak na sebe, jako spíš na dospělé, onichž se domnívaly, že chybují. Fascinovalo mě, jak málo pomoci ode mě potřebovaly, aby se uzdravily aposunuly vživotě dál.

Univerzitní zahradnice mi vyprávěla výmluvnou historku. Prováděla exkurzi dívek zdruhého stupně, které se vkampusu účastnily matematické avědecké soutěže. Ukazovala jim lipnici nevadskou, droboučké sněženky, javory avrby. Mladší dívky si skákaly do řeči sotázkami ahrnuly se dopředu, aby na všechno dobře viděly amohly si na to sáhnout apřivonět si. Deváťačky byly jiné. Držely se zpátky. Nesahaly na rostliny anevykřikovaly otázky. Upjatě postávaly stranou, tvářily se znuděně, adokonce itrochu znechuceně znadšení mladších. Má přítelkyně si kladla otázky: Co se těm dívkám stalo? Co je snimi špatně? Řekla mi, že snimi chtěla zatřást aříct: „Probuďte se, vraťte se. Haló, je někdo doma?“

Jedno letní dopoledne jsem seděla usvé oblíbené cukrárny, když se přede mnou zastavila matka sdospívající dcerou. Čekaly, až se na semaforu rozsvítí zelená. Slyšela jsem, jak matka říká: „Musíš tátu amě přestat vydírat. Pokaždé, když nedostaneš, co chceš, vyhrožuješ, že utečeš zdomova nebo se zabiješ. Co se to stebou děje? Dřív jsi dovedla ustát, když nebylo vždycky po tvém.“

Dcera zírala dopředu amatku téměř nevnímala. Blikla zelená aobě přešly na druhou stranu. Lízala jsem zmrzlinu. Objevila se jiná matka sprepubertální dcerou. Držely se za ruce. Dcera řekla matce: „Tohle mě baví. Chci být stebou celé odpoledne.“

Na počátku dospívání se dívkám stává cosi dramatického. Stejně jako vbermudském trojúhelníku záhadně mizí letadla alodě, tak ijá dospívajících dívek jde houfně ke dnu. Havarují ve společenském avývojovém bermudském trojúhelníku. Ztrácí odolnost, optimismus, zvídavost atouhu riskovat. Jejich asertivní, energické, „uličnické“ osobnosti se vytrácí adívky začínají být nesmělejší, sebekritičtější adepresivnější. Uvádějí velkou nespokojenost se svými těly.

Psychologie tento jev dokumentuje, ale nevysvětluje. Dívky, které kdysi plnými doušky nasávaly zkušenosti, teď sedí tiše vkoutě. Spisovatelky jako Sylvia Plathová, Margaret Atwoodová aOlive Schreinerová otěchto ztrátách psaly. Diderot je drsně shrnul vdopise své mladé přítelkyni Sophii Vollandové: „Všechny umíráte vpatnácti.“

Pohádkové příběhy zachycují esenci tohoto fenoménu. Mladé ženy sní otrávené jablko nebo se píchnou ozačarovanou jehlu ausnou na sto let. Zatoulají se od domova, narazí na velké nebezpečí ajsou zachráněny princem aproměněny na pasivní aposlušná stvoření.

Příběh Ofélie, postavy zShakespearova Hamleta, ukazuje destruktivní síly, které na mladé ženy působí. Jako dítě byla Ofélie šťastná asvobodná, ale snástupem adolescence ztrácí sebe samu. Když se zamiluje do Hamleta, žije jen pro jeho uznání. Chybí jí vnitřní kompas ausilovně se snaží vyhovět požadavkům Hamleta asvého otce. Veškerá její hodnota závisí na mužském uznání. Snaha vyhovět Ofélii ničí. Když ji Hamlet odmítne, protože je poslušnou dcerou, zešílí zármutkem. Velegantních šatech, které ji stahují ke dnu, se utopí vříčce plné květů.

Dívky ví, že ztrácejí samy sebe. Jedna má klientka řekla: „Všechno dobré ve mně zemřelo na druhém stupni.“ Vchaosu dospívání se tříští jejich celistvost. Dívky jsou rozpolcené ajejich jednotná osobnost se rozpadá na záhadné protiklady. Jsou citlivé alaskavé, protivné asoutěživé, povrchní aidealistické. Ráno jsou sebevědomé avečer je přemáhá úzkost. Jednu chvíli jsou plné divoké energie avzápětí upadají vletargii. Každý týden zkouší novou roli– jednou jsou vzorné studentky, jindy delikventky apříště zase umělkyně. Od svých rodin očekávají, že snimi budou držet krok.

Mé dospívající klientky vdevadesátých letech byly neuchopitelné anedůvěřovaly dospělým. Snadno je urazil každý pohled, odkašlání, odmlka, nedostatek odpovídajícího nadšení nebo komentář, který jim momentálně nevyhovoval. Jejich nálady šly od jednoho extrému kdruhému. Jeden týden milovaly své rodiny acelý svět aten další všechny kritizovaly. Většina jejich chování byla nečitelná. Jejich problémy byly složité ametaforické– poruchy příjmu potravy, fóbie ze školy asebepoškozování. Znovu aznovu, mnoha různými způsoby jsem se musela ptát: „Co se mi to snažíš říct?“

Například sedmnáctiletá Michelle byla krásná ainteligentní. Její matka ji přivedla, protože Michelle byla těhotná– potřetí během tří let. Snažila jsem se zjistit, proč ktomu dochází. Michelle se při všech mých otázkách usmívala jako Mona Lisa. „Ne, sex mě až tak moc nezajímá.“ „Ne, neplánovala jsem to. Prostě se to stalo.“ Když odcházela, měla jsem pocit, jako bych mluvila špatným jazykem sněkým, kdo je hodně daleko.

Holly byla další záhadou. Byla plachá, mluvila tiše apohybovala se pomalu. Pod vrstvami make-upu anatupírovanými rudými vlasy byla hezká. Byla fanynkou Prince anosila jen fialovou. Její otec ji přivedl poté, co se pokusila osebevraždu. Neučila se, nepomáhala doma, nezapojovala se do školních aktivit anehledala si práci. Na všechny otázky odpovídala trpělivě, zdvořile ajednoslabičně. Rozpovídala se jedině tehdy, když šlo oPrince. Mluvily jsme oněm několik týdnů. Pouštěla mi jeho kazety. Prince kní promlouval anějakým způsobem mluvil za ní.

Daniella se pálila ařezala, když byla nešťastná. Seděla přede mnou tiše, celá včerném, hubená jako tyčka, srozcuchanými vlasy apiercingem vuších, rtech anosu. Mluvila oobčanské válce vBosně adíře vozónové vrstvě aptala se, jestli mám ráda taneční hudbu. Když jsem se jí zeptala na její život, hrála si snáušnicemi aneodpovídala.

Snažila jsem se jim pomoci, jak jsem mohla, ale bylo to pro mě nové území. Michelle, Holly aDaniella nakonec udělaly pokrok, ale ijá jsem se přitom učila, co jim pomáhá.

Mé klientky se příliš nelišily od dívek, které na terapii nechodily. Přišly za mnou, když byly vkrizi, ale mnohé dospívající prožívaly podobné krize aterapeuty nenavštěvovaly. Vté době jsem učila na malé škole humanitních věd. Mladé ženy, které navštěvovaly mé přednášky, měly vpodstatě tytéž zkušenosti jako mé klientky zterapie. Jedna studentka si dělala starosti osvou nejlepší kamarádku, která byla sexuálně napadena. Jiná zmeškala hodinu, protože ji uhodil její přítel. Další se ptala, co dělat sobscénními telefonáty od muže, který vyhrožuje, že ji znásilní. Jiná studentka se ve stresu bodala do rukou svorkami, až jí tekla krev. Mnohé studentky se mě ptaly, jak zvládnout poruchy příjmu potravy.

Když jsem přednášela na středních školách, dívky za mnou po přednáškách chodily aříkaly mi, že byly znásilněny, že chtějí utéct zdomova nebo že mají kamarádku, která je anorektička nebo alkoholička. Nejprve mě všechno to trauma překvapovalo, ale pak jsem ho začala očekávat.

Dívky ztéto věkové skupiny byly psychologií dlouho ignorovány. Akademici začali adolescentky studovat až na počátku devadesátých let apro terapeuty byly dlouho záhadou. Protože byly před dospělými tajnůstkářské aplné protikladů, bylo těžké je studovat. Vjejich nitru se odehrávalo mnoho věcí, které nevyplouvaly na povrch.

Simone de Beauvoirová popsala problémy, do nichž se dívky kvůli tomuto jevu dostávají. Ty, jež byly dosud subjekty svých životů, se stávají objekty životů jiných. Píše: „Mladé dívky pomalu pohřbívají své dětství, odkládají svá nezávislá, pánovitá já asubmisivně vstupují do dospělé existence.“

Dospívající dívky zažívají konflikt mezi jejich statutem lidské bytosti apovoláním ženy. Beauvoirová řekla: „Dívky přestávají být azačínají se jevit.“

Zdívek se stávají imitátorky, které veškeré své já stlačují do malých, těsných krabiček. Zenergických asebevědomých holčiček se stávají plaché apochybující mladé ženy. Přestávají se ptát „Kdo jsem? Co chci?“ azačínají si klást otázku „Co musím udělat, abych uspokojila ostatní?“

Propast mezi jejich pravým já anašimi kulturními normami, co znamená být správnou ženou, tvoří obrovské problémy. Abych parafrázovala báseň Stevie Smithové oplavání vmoři: „Nemávají, topí se.“ Aprávě tehdy, kdy nejvíce potřebují pomoc, nedokážou vzít za ruku své rodiče.

Olive Schreinerová popsala svou zkušenost dospívající dívky vrománu Příhody zafrické farmy. „Společnost nám říká, jací máme být, autváří nás podle cíle, který před nás staví. Mužům říká: Pracujte. Nám říká: Předstírejte. Čím méně má žena vhlavě, tím snáze ji lze unést.“ Školu, kterou navštěvovala, popsala takto: „Byl to stroj na stlačování duší do co nejmenšího prostoru. Některé duše, které jsem viděla, byly tak stlačené, že by se vešly do náprstku.“

Antropoložka Margaret Meadová věřila, že ideální kultura je taková, vníž se najde místo pro každé lidské nadání. Podle jejího měřítka je západní kultura, pokud jde oženy, tomuto ideálu vzdálená. Tolik talentů zůstane nevyužito aneoceněno. Tolik hlasů je umlčováno. Stendhal napsal: „Každý génius, který se narodí jako žena, je pro lidstvo ztracen.“

Psycholožka Alice Millerová psala otom, že na některé malé děti je vyvíjen tlak, aby se vzdaly svých pravých já apřijaly falešná já, aby uspokojily rodiče. Já vtéto knize naznačuji, že adolescentky zažívají podobný tlak rozdělit se na pravá afalešná já, ten však tentokrát nevyvíjí rodiče, ale společnost. Dospívání znamená, že dívky prožívají společenský tlak, aby se vzdaly svých autentických já aprojevovaly jen drobnou část svých talentů.

Tento tlak většinu dívek dezorientuje adeprimuje. Jedna to popsala takto: „Jsem naprosto dostatečná mrkev, zkteré chtějí všichni mít růži. Jako mrkev mám dobrou barvu ana vršku pěkné listy. Když ze mě vyřezají růži, zhnědnu azchřadnu.“

Adolescentní dívky jsou mladé stromky, které se ohýbají kzemi vhurikánu změn. Jejich zranitelnost ovlivňují tři faktory. Jedním znich je jejich vývojová úroveň. Všechno se mění– tvar jejich těla, hormony, pleť avlasy. Vyrovnanost střídá nerovnováha. Jejich myšlení se vyvíjí. Hluboko pod povrchem bojují stěmi nejzákladnějšími lidskými otázkami: Jaké je mé místo ve vesmíru? Jaký mám smysl?

Druhým faktorem je americká kultura, která na počátku dospívání dívkám vždy uštědří pořádnou ránu. Vtomto období vstupují do širší kultury, která je plná škodlivých „ismů“, jako je například sexismus, kapitalismus alookismus (posuzování člověka pouze na základě vzhledu).

Aza třetí je zde skutečnost, že od amerických dívek se čeká, že se distancují od rodičů právě ve chvíli, kdy nejvíce potřebují jejich podporu. Bojují sbezpočtem nových tlaků apřitom se musí vzdát ochrany ablízkosti, kterou ke svým rodinám pociťovaly vdětství. Podporu potom hledají usvých ne zrovna stabilních vrstevníků.

Rodiče moc dobře vědí, že sjejich dcerami se něco děje. Klidné, ohleduplné asebevědomé dcery začínají být náladové, náročné aodměřené. Dívky, které rády mluvily, jsou teď mrzuté atajnůstkářské. Dívky, které se rády objímaly, se při každém dotyku naježí. Matky si stěžují, že vočích svých dcer nemohou nic udělat správně. Angažovaní otcové lamentují, že je dcery najednou vykázaly ze svých životů. Jen málo rodičů si však uvědomuje, že tyto zkušenosti jsou univerzální. Jejich dcery vstupují do nové země, do nebezpečného místa, jemuž rodiče většinou nemohou rozumět. Právě když nejvíce potřebují zázemí domova, odstřihují se aztrácí komunikační systémy.

Když dcery dospívají azkoumají svět, rodiče je chtějí chránit. Povinností dcer je zkoumat. Obecně lze říci, že rodiče jsou kdcerám více ochranitelští než americké korporace. Nesnaží se na dcerách vydělat prodejem značkových džín acigaret, chtějí jen, aby byly vyrovnané. Nevidí dcery jako sexuální objekty nebo konzumenty, ale jako skutečné lidi stalenty azájmy. Ale jak dcery vstupují do nové země, začnou se od rodičů odklánět. Začnou se spoléhat na své vrstevníky, souputníky vtéto podivné zemi, snimiž sdílí jazyk azvyky. Často pak přejímají nezdravé hodnoty masové kultury.

Kodklonu od rodičů částečně dochází zvývojových důvodů. Počátek dospívání je obdobím fyzických apsychických změn, sebestřednosti, zaujatosti uznáním vrstevníků autváření identity. Je to období, kdy se dívky zaměří dovnitř, na fascinující změny, které vnich probíhají. Odklon od rodičů se však částečně děje izkulturních důvodů. VAmerice definujeme dospělost jako odklon od rodin avstup do širší společnosti. Dospívání je obdobím přeřezávání pout, osvobozování. Dospívající sice požadují nezávislost na rodičích, ale přitom přehnaně zkoumají jejich chování astydí se za jakoukoli odchylku od normy, které se rodiče dopustí. Nechtějí snimi být viděni ajejich nedokonalosti je zneklidňují. Matčin účes nebo otcův otřepaný vtip dovedou adolescentům zkazit celý den. Teenageři zuří na rodiče, kteří řeknou něco špatně nebo nereagují dokonalou odpovědí. Tvrdí, že své rodiče neposlouchají, ale spřáteli donekonečna řeší rodičovské postoje. Dovedou súžasnou přesností vycítit nuance, pochyby, nejednoznačnost, nesoulad apokrytectví.

Dospívající si dosud uchovávají část magického myšlení dětství avěří, že rodiče mají moc je ochránit aučinit šťastnými. Viní rodiče ze svých trápení, ale za žádnou cenu jim neřeknou, co si myslí ajak se cítí. Mají před nimi mnohá tajemství, která se mohou vymknout kontrole. Například dívky, které byly znásilněny, to rodičům neřeknou amísto toho se chovají nepřátelsky avzdorně. Někdy ke mně rodiče přiváděli dcery kvůli hněvivosti anekontrolovatelnému chování. Když jsem slyšela ojejich nevysvětlitelném vzteku, ptala jsem se na znásilnění. Ironií bylo, že dívky se často více zlobily na rodiče než na násilníky. Zdálo se jim, že rodiče měli onebezpečí vědět alépe je chránit apoté měli vycítit jejich bolest apomoci jim.

Vdevadesátých letech měla většina rodičů pocit, že selhává. Cítili se bezmocně, nepochopeně avyloučeně. Potíže, jimž vtomto období čelili, často připisovali svým dcerám avlastním selháním. Nechápali, že problémy byly součástí vývojového stádia, kultury idoby.

Když dívky vstoupily do tohoto nového světa, rodiče postihl obrovský pocit ztráty. Stýskalo se jim po dcerách, které zpívaly vkuchyni, četly jim slohové práce, jezdily snimi rybařit ahrát basketbal. Stýskalo se jim po dcerách, které rády pekly sušenky, hrály šarády achtěly pusu na dobrou noc. Jako by jim místo čilých, milujících holčiček někdo podstrčil někoho jiného– nové dívky, které byly smutnější, vzteklejší asložitější. Všichni truchlili. Období dospívání je naštěstí časově omezené. Na konci střední školy je většina dívek silnější abouře utichají. Ty nejhorší problémy– party, zmatky ohledně identity aboje srodiči– postupně odeznívají. To, jakým způsobem dívka zvládne nástrahy dospívání, však může mít vliv na její pozdější život. Pokud se jí nedostane dobrého vedení, může ztráta celistvosti, sebevědomí asměru trvat až do dospělosti. Mnohé mé dospělé klientky vdevadesátých letech zápasily se stejnými problémy, které je tížily vdospívání. Třicetileté účetní arealitní agentky, čtyřicetileté ženy vdomácnosti alékařky, pětatřicetileté zdravotní sestry aučitelky si kladly téže otázky jako jejich dospívající dcery.

Ještě smutnější byly ženy, které nebojovaly, které zapomněly, že mají já, za které stojí za to se rvát. Potlačily bolest dospívání azradily vlastní já, jen aby na okolí působily příjemně. Tyto ženy chodily na terapii scílem stát se ještě přijatelnější pro ostatní. Chtěly zhubnout, mluvit osvé depresi nebo zachránit manželství. Když jsem se ptala, co potřebují ony, byly tou otázkou zmatené.

Většina žen se straumatem dospívání vypořádávala sama auběhly jim celé roky dospělého života, aniž by se svou zkušeností sdospíváním zabývaly. Mnohé se snažily na bolestné vzpomínky zapomenout, ale znovu jim je vyvolala bolest jejich dcer. Některé byly závislé na různých látkách nebo měly nemoci související se stresem, jako žaludeční vředy, kolitidu, migrény nebo lupénku. Mnohé se snažily být dokonalou ženou, ale selhaly. Ikdyž se řídily pravidly adělaly, co jim bylo řečeno, svět je neodměnil. Byly rozhněvané aměly pocit, že je ostatní berou jako samozřejmost. Cítily se zrazené aspíše využité než milované.

Ženy, které za mnou chodily na terapii, často věděly, jak se cítí každý člen jejich rodiny kromě nich samotných. Dokázaly skvěle balancovat mezi potřebami svých kolegů, manželů, dětí apřátel, ale zapomněly počítat samy se sebou. Trápily je dosud nevyřešené otázky dospívání: Jak důležitý je vzhled apopularita? Jak mám pečovat osebe apřitom nebýt sobecká? Jak mohu prožívat svou sexualitu anebýt jen sexuálním objektem? Jak mohu být kostatním vnímavá, ale nepřebírat za ně odpovědnost?

Při práci stěmito ženami jsme se vracely daleko do minulosti. Cestovaly jsme do druhého stupně základní školy za všemi těmi partami, hanbou, styděním se za své tělo, touhou po přijetí apochybnostmi ovlastních schopnostech. Tolik dospělých žen si myslelo, že jsou hloupé aošklivé. Mnohé se cítily provinile, když trávily čas péčí osebe. Neventilovaly hněv anežádaly opomoc.

Skládaly jsme dohromady obrazy ztraceného dětství. Skaždou ženou jsme se zamýšlely nad jejím příběhem, nad tím, jak prožila hurikán. Přivalila se záplava vzpomínek. Často přišly slzy, výbuchy hněvu asmutek nad vším, co bylo ztraceno. Tolik času bylo stráveno předstíráním, že jsou tím, kým je chtějí mít ostatní. Ale také jsme probouzely novou energii, která vzniká, když tvoříme spojitosti, když upřednostníme uvědomění před popřením akdyž vyslovíme svá tajemství.

Byly jsme odvacet či třicet let pozadu za běžným rozvrhem. Skaždou ženou jsme probouzely vědomí, že jsme subjektem vlastního života, anikoli objektem vživotech ostatních. Odpovídaly jsme na Freudovu povýšeneckou otázku: „Co ženy chtějí?“ Každá žena chtěla něco jiného akonkrétního, ale přesto chtěly všechny totéž: být tím, kým skutečně jsou, astát se tím, kým se měly stát.

Než jsem začala studovat psychologii, studovala jsem kulturní antropologii. Vždy mě zajímala oblast, kde se prolíná kultura spsychologií jednotlivců, azamýšlela jsem se nad tím, proč kultury tvoří určité typy osobností anikoli jiné, proč ze svých členů vytahují určité přednosti aproč vnich určitá nadání nachází využití, zatímco jiná zakrňují kvůli nedostatku pozornosti. Zajímá mě, jakou roli hrají kultury vrozvoji patologií jednotlivců. Stejně jako Gregory Bateson zastávám názor, že „já je jednotlivec ajeho prostředí“.

Pro toho, kdo se zajímá okulturu aosobnost, je dospívání fascinující. Je to jedinečné období, kdy jsou individuální, vývojové akulturní faktory kombinovány způsoby, které utváří dospělost. Je to období výrazného vnitřního vývoje amasivní kulturní indoktrinace. Vterapeutické praxi apři psaní knih jsem se vždy snažila spojit příběh každé dívky sširšími společenskými problémy azkoumat křižovatky osobního apolitického. Jsou to temná místa. Osobní apolitické se propojuje vživotech nás všech. Naše mysli, utvářené společností, vníž žijeme, nás mohou utlačovat. Mohou však také společnost analyzovat ausilovat ojejí změnu.

Analýza společnosti nesmí přehlížet jedinečnost každé ženy. Některé vzkvétají arostou ivextrémně nepřátelských podmínkách, kdežto jiné zchřadnou po sebemenší přeháňce. Ale když přijde na problémy, kterým čelíme, jsme si spíše podobné než jiné. Nejdůležitější otázkou je, za jakých podmínek vzkvétá aroste většina mladých žen.

Dospívající klientky hledaly samy sebe atím poutaly mou pozornost. Ale tuto knihu bych nenapsala, kdyby nebylo mých klientek zpočátku devadesátých let. Můj rozvrh byl plný dívek sporuchami příjmu potravy, problémy salkoholem, posttraumatickými reakcemi, sexuálně přenosnými chorobami, zraněními, které si samy způsobily, apodivnými fóbiemi. Poznala jsem mnoho dívek, které se pokusily osebevraždu nebo oútěk zdomova. Tyto klientky mi ukázaly, že dospívajícím dívkám vAmerice se děje něco dramatického, něco, co uniká těm, kdo nestojí vprvní linii.

Nejprve mě překvapovalo, že dívky mají vroce 1994 větší problémy než dříve. Od šedesátých let jsme přece měly ženské hnutí, které zvyšovalo povědomí oproblémech žen. Mnohé ženy pracovaly vtradičně mužských povoláních asoutěžily vnejrůznějších sportech. Mnozí otcové pomáhali sdomácími pracemi avýchovou dětí. Všechny tyto změny přece musely kněčemu být. Samozřejmě byly, ale cesta kposílení žen nebyla ještě zdaleka ukonce. Ústavní dodatek orovnoprávnosti, zvaný ERA (Equal Rights Amendment), nebyl nikdy schválen. Vdevadesátých letech byl feminismus pro mnohé lidi sprostým slovem aačkoli některé ženy zastávaly vedoucí pozice, mnohé dřely za nízký plat adoma je čekala „druhá šichta“. Kvůli takové „rovnoprávnosti naoko“ byla realita diskriminace ještě více matoucí.

Tlaky, kterým dívky čelily, vdevadesátých letech zintenzivněly. Přispěly ktomu mnohé faktory: větší množství rozvedených rodin, závislostí, nezávazného sexu anásilí na ženách. Kvůli médiím, které novinář Clarence Page nazval „elektronickou tapetou“, obývaly všechny dívky jedno velké město– zaplivanou, nebezpečnou metropoli plnou nákupních center aobchodů salkoholem. Ženy byly stále více sexualizovány aobjektifikovány. Jejich těla inzerovala traktory azubní pasty. Byla unich větší pravděpodobnost traumatu. Kombinace starých anových tlaků byla pro generaci mladých žen, kníž patřila imá dcera, jedovatá.

Irodiče se museli vypořádávat sbezprecedentním stresem. Vpředcházejícím půlstoletí se strachovali ošestnáctileté dcery, které začaly řídit, ale vdevadesátých letech, kdy často docházelo ke střílení za jízdy apřepadávání řidičů, panikařili ještě více. Matkám aotcům dělalo odjakživa starosti sexuální chování jejich dcer, ale vobdobí plném znásilňování na rande, genitálního herpesu aAIDS byli skutečně vyděšení. Rodiče vždycky přemýšleli nad tím, co zrovna dělají jejich dospívající děti, ale vdevadesátých letech to byly mnohem častěji věci, při nichž mohly přijít oživot. To chráněné místo, doba, jíž jsme kdysi říkali dětství, se začínala krátit. Rodiče, učitelé, zdravotní sestry aškolní psychologové věděli, že dívky mají potíže, ale neuvědomovali si, jak univerzální aextrémní bylo jejich utrpení. Má kniha byla pokusem sdílet, co jsem viděla aslyšela. Bylo to varování, že se blíží hurikán– poselství společnosti otom, že dochází kněčemu důležitému. Byla to zpráva opočasí zcentra bouře.

Proces vývoje zšťastné, citově silné holčičky vúzkostnou aopatrnou adolescentku se vprůběhu desetiletí příliš nezměnil. Puberta vjednadvacátém prvním století je vpodstatě stejný proces jako vletech 1959 a1994. Druhé stupně základní školy jsou idnes dějišti společenských acitových traumat, jako tomu bylo vždycky. Zábavné, zvědavé dívky inadále vplouvají do bermudského trojúhelníku apřechází z„bytí“ k „předstírání“, jak to nazvala Simone Beauvoirová.

Změnilo se to, že dívky jsou dnes méně vzdorné anepřátelské vůči rodičům. Vztahy mezi matkami adcerami jsou lepší. Ve dvacátém prvním století mají navíc ženy silnější postavení než vdevadesátých letech. Nebyly vedeny kposkytování nepřetržité plné péče ačasto mají rozumné hranice aschopnost pečovat osebe. Jejich dcery je za to respektují.

Dcery mají kdispozici více slov, jimiž mohou popsat tlaky dospívání. Uvědomují si, čemu ve společnosti čelí. Střední školy organizují kluby pro posilování dívek aučí všechny studenty osexuálním obtěžování. Mnohé ženy adívky, mezi nimi iamerické olympijské gymnastky, herečky Salma Hayeková aCara Delevingneová ahudebnice Janelle Monáeová aAlicia Keysová, se otevřeně staly vzory odvahy asíly.

Většina dnešních dívek se na počátku dospívání začne pohybovat na internetu. Dokonce máme pro teenagery nové slovo: screenageři, tedy ti, kdo tráví většinu času uobrazovek. Jakmile dívky dostanou první mobil, jsou vystaveny pornografii adalšímu nevhodnému materiálu. Jedna sedmačka nám řekla, že první, co si její kamarádky vygooglily, byly termíny „orál“ a„anální sex“. Jakmile dívky vstoupí na internet, končí jim dětství ato, co ho nahrazuje, není zrovna zdravé.

Při psaní tohoto odstavce myslíme na Carson. Carson stojí na prahu dospívání– je jí dvanáct let, je autentická aradostná. Nosí copánky amá ráda barevné legíny atrička. Nejraději si hraje se svými dvěma kočkami avytváří umění. Celé hodiny šije askládá origami. Ikdyž už je na druhém stupni, je stále bezstarostná, zvědavá afyzicky vřelá krodičům amladší sestře. Kamarádky jí říkají „slečna nevinná“.

Carson odolávala aktivitám arozhovorům, které ji tlačily kdospívání. Ale když sama letěla do St. Louis na návštěvu kbabičce, rodiče jí koupili mobil. Jakmile dorazila do babiččina domu, vylezla po schodech na půdu, našla si panenky astarožitný čajový servis aspokojeně si hrála. Babička mezitím vařila oběd.

Když si Carson hrála, přišla jí textová zpráva od její sousedky Madison. Madisonini rodiče jí právě řekli, že se rozvádějí, aona se ztoho obviňovala, protože doma odmlouvala adělala potíže. Madison napsala Carson, že se chce zabít, aprosila ji, aby otom nikomu neřekla.

Tato zpráva postavila Carson před skutečné dilema. Její radostná nálada byla ta tam. Najednou se cítila vyděšeně abylo toho na ni moc. Ukázala zprávu babičce aspolečně si povídaly otom, jak se ktomu postavit. Carson se rozhodla, že zavolá Madisonině matce. Zároveň Madison napsala, že ji má moc ráda anechce, aby umřela. Napsala: „Potřebuju tě za nejlepší kamarádku.“

Carson ajejí babička se naštěstí dokázaly domluvit sMadisoninou matkou, která okamžitě vzala dceru kpsychologovi. Tento incident však ukazuje, že sociální sítě vnáší do životů dívek složité situace ve chvíli, kdy jsou ještě děti, které si hrají spanenkami apečou sušenky.

Některé dívky si nemohou dovolit smartphony apřístup kinternetu. Někteří rodiče zakazují sociální sítě do doby, než dívky povyrostou, amalá skupina dívek je zcela odmítá, ačkoli podle statistik se osmdesát procent osmaček pohybuje online adevadesát osm procent středoškolaček využívá sociální sítě. To je víc než jakákoli jiná demografická skupina.

Když dívka vlastní mobil, přechod od dětství kdospívání může proběhnout vřádu minut. Je zranitelná vůči první fotografii anorektické modelky, kterou uvidí, nebo první zprávě, aby někomu poslala fotku vplavkách. Jak řekla jedna dívka: „Chvilku jste dítě apak vžžžum, je zvás sexuální bytost. Když jsem byla na druhém stupni, spolužáci komentovali na facebooku moje prsa. Bylo mi dvanáct.“ Jiná dívka mi řekla: „Máma mi dovolila, abych si všesté třídě založila instagram. Teď toho lituje. Nebyla jsem zralá na ty kruté řeči na internetu.“

IPhone afacebook vtrhli na scénu vprvním desetiletí tohoto století. Neuplynulo ani dvacet let ateenageři tráví téměř veškerý volný čas na internetu. Vroce 2015 trávili studenti posledního ročníku střední školy na internetu dvakrát více času než teenageři vroce 2006. Mnohé dívky spí stelefony upostele avnoci aktualizují sociální sítě. Všechen ten čas uobrazovek mění jejich fyzický, sociální, kognitivní aemoční vývoj.

Vprůběhu milionů let se náš druh vyvinul zprimátů vhominidy až ksoučasné podobě, homo sapiens. Tato evoluce proběhla, když jsme žili ve skupinách aspolupracovali na přežití audržování vazeb. Přerušení vazeb znamenalo pro první lidi doslova smrt. Až vuplynulém století se vzorec žití vkomunitách významně změnil. Jen otrochu déle než jedno desetiletí jako primární zdroj komunikace používáme digitální zařízení.

My lidé jsme nastavení tak, abychom byli spolu– abychom se viděli, slyšeli, dotýkali, adokonce icítili. Když se to přestane dít, ztrácíme ten nejcennější lidský zdroj: spojení se svým kmenem.

Většina rodičů dnes díky digitálním technologiím ví, kde jsou jejich dcery, adcery mohou rodiče rychle kontaktovat. Ale mnohé dívky mají ktelefonům silnější citovou vazbu než ke svým rodinám. Jejich digitální životy narušují důležité naladění, které je nezbytné pro skutečné učení arůst. Ruský psycholog Lev Vygotskij zjistil, že děti se nejlépe učí tehdy, když mají úzký vztah ke svým učitelům. Tvrdil, že naladění, adokonce láska jsou nutné pro růst celistvých, autentických lidských bytostí.

Květšině učení, které vzniká rozhovory při osobních setkáních, už nedochází. Ten uspokojivý pocit, který zažíváme ve skupině blízkých, už také nebývá pravidlem. Následkem toho dnes teenageři idospělí prožívají nejhlubší stupeň osamělosti, jaký kdy byl zaznamenán.

Rodiny dnes vykazují větší harmonii než dříve, ale částečně je to proto, že jejich členové spolu méně komunikují. Dívky pociťují menší potřebu distancovat se od rodičů drzostí avýtržnostmi, protože je snadno distancují jejich přístroje. Pokud rodiče nechrání čas rodinných rozhovorů aaktivit, třeba jen večeře, členové rodiny často posílají zprávy. Většinu času, kdy jsou dívky doma, tráví ve svých pokojích na sociálních sítích. Někdy jsou rodiče zaměstnáni vlastními počítači amobily, takže proti času, který jejich dcery tráví na internetu, příliš neprotestují. Vroce 2019 žije většina rodin pohromadě, ale osaměle.

Samozřejmě nelze říci, že by všechny rodiny avšechny dívky odpovídaly popisu výše. Známe dívky, které hrají vorchestrech, dělají dobrovolnice ve zvířecích útulcích atráví volný čas kreativně. Někteří rodiče nastavují jasné hranice pro čas na mobilu apočítači. Věnují se sdcerami společným koníčkům ačinnostem. Patří ke komunitám rodin, které spolu uvědoměle tráví čas na potlaších asportovních zápasech. Přesto je důležité mít na paměti, že vroce 1994 neodpovídal popisu rodiny plné přístrojů vůbec nikdo.

Teenageři často dovedou vyjádřit negativní vliv sociálních sítí amnozí říkají, že si přejí, aby měli nad jejich využitím větší kontrolu. Ale sociální sítě jsou navržené tak, aby byly návykové. Lidé od přirozenosti vyhledávají stimulaci, novinky opřátelích arodinách apozitivní posílení.[1] Sociální sítě nám pozitivní posílení poskytují podle něčeho, čemu psychologové říkají „proměnlivý rozvrh posilování“. Tento interval obdržování odměn je vysoce návykový. Stejný typ proměnlivého posilování se vyskytuje iugamblerství arybaření avšichni víme, jak návykové tyto činnosti jsou.

Neurologové si všimli, že notifikace na sociálních sítích vmozku aktivují stejné dopaminové dráhy jako alkohol akokain. Je snadné vybudovat si závislost na vlastním dopaminu, ajakmile začneme být závislí, je pro nás těžší vědomě ovládat své chování. Místo toho se chováme tak, abychom docílili onoho přívalu dopaminu.

Další faktory, jako je FOMO („fear of missing out“ neboli strach, že oněco přijdeme) apotřeba osobního utvrzení, dívky na sociálních sítích udržují. Psycholožka Sharon Begleyová uvedla včasopise Psychotherapy Networker, že vexperimentu, při němž byli teenageři odděleni od svých mobilů, vykazovali zrychlenou tepovou frekvenci adalší známky úzkosti. Jakmile se mohli znovu podívat na své iPhony, zklidnili se.

Je ironií, že telefony sice snižují krátkodobou úzkost, ale zvyšují depresi adlouhodobou úzkost. Je to podobné jako závislost na drogách aalkoholu– přináší krátkodobou odměnu adlouhodobé poškození. To platí ukaždého návykového chování. Teenageři cítí potřebu být na internetu, ale sociální sítě nedělají nic pro zmírnění jejich (velice skutečných) úzkostí atrápení.

Výzkum psycholožky Kimberley Youngové přinesl zjištění, že lidé, kteří sociální sítě silně využívají, vykazují všechny znaky závislých. Když neměli telefon kdispozici, silně po něm toužili. Lhali otom, kolik času trávili na internetu, akdyž se ho pokusili omezit, nešlo to. Jako uvšech závislostí, iodvykání si na sociální sítě způsobuje závažné vedlejší účinky: podrážděnost, úzkost, nespavost abažení. Teenagerům, kteří dokázali své chování ovládnout avrátit se kméně virtuálnímu životu, se to povedlo až po absolvování odvykacího programu. Až tehdy byl jejich mozek dostatečně odolný, aby se vymanil ze závislosti.

Jak naše porozumění internetovým závislostem roste, množí se iléčebná centra pro Američany závislé na sociálních sítích apočítačových hrách. Prvním znich bylo centrum reSTART ve státě Washington, ale dnes je takových center mnohem více, ato ivjiných státech.

Kontinuální arostoucí závislost na sociálních sítích znepokojuje učitele, lékaře, terapeuty arodiče. Dívky bývají často napomínány, aby to se sociálními sítěmi nepřeháněly, ale faktem zůstává, že idospělí, kteří to myslí dobře, mají se sociálními sítěmi problém aneví, jak dospívajícím pomoci. Počítače amobily ztěžují už tak obtížnou životní fázi. Dnešní dívky mají méně chráněného prostoru, ztišení akvalitně stráveného času srodiči, než měly jejich matky. Jsou také více zranitelné vůči internetové šikaně, falešným obrazům krásy atlaku na dokonalost.

1 Pozitivní posílení je druh učení, při němž je odměňováno žádoucí chování, pozn. překl.

Table of Contents

PODĚKOVÁNÍ

ÚVOD: MARY

ÚVOD: SARA

STROMKY V BOUŘI