Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Gabrielle Bernstein

Šťastné dny: Cesta od traumatu ke svobodě a vnitřnímu klidu

Přeloženo z anglického originálu Happy Days: The Guided Path from Trauma to Profound Freedom and Inner Peace vydaného v roce 2022 nakladatelstvím Hay House, Inc., USA.
Překlad Kateřina Bodnárová
Obálka a sazba Robert Prokopec
Jazyková redakce a korektura Tereza Urban Mračková

Odpovědná redaktorka Petra Dombrovská
Počet stran 240
První vydání, Praha 2023
Vydal Nakladatelský dům Grada
pod značkou ALFERIA
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 8691. publikaci.
Tisk Iva Vodáková – Durabo

ISBN 978-80-271-7058-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-7057-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-5160-8 (print)

Pro Kachinu Myers.

Díky za to, žes mě vedla na mé cestě zpět ke klidu.

Předmluva k českému vydání

Práci Gabrielle Bernstein sleduju už dlouho. Byla a stále je jednou z mentorek, které mě provázely i na mé osobní cestě. Při čtení Šťastných dní jsem mívala pocit, jako by Gabrielle nevyprávěla svůj, ale můj osobní příběh…

Asi všichni známe ty chvíle, kdy se cítíme naprosto spokojení a plní elánu, a pak, jen o moment později, se v životě najednou spíš patláme. „Jak je to možný? Vždyť ještě nedávno jsem byla tak šťastná, bylo mi tak dobře…“ Napadlo mě mnohokrát za život, když jsem se znovu z ničeho nic propadla někam do černé díry. Až příliš často jsem mívala pocit, že jsem zacyklená a honím se za něčím – ani vlastně nevím za čím. Nebyla jsem v tom sama. Drtivá většina z nás se žene někam do dálek, protože má pocit, že tam jednou určitě něco najde. Za čím že se to vlastně honíme? Co že to hledáme? Štěstí? A jak se takové štěstí vůbec definuje?

Jeden z našich problémů je, že se nedokážeme spokojit s tím, co už máme. Zapomínáme, že život sám o sobě je tím největším štěstím, které nás potkalo. Ve skutečnosti se tou životní honbou jen vzdalujeme od své vlastní podstaty a od radosti, že jsme, že vůbec žijeme. Jsme zacyklení v kruzích toho, co bychom měli a neměli, v konfliktech mezi našimi vlastními potřebami či touhami a tím, co od nás očekávají lidi kolem nás. Mnohdy právě kvůli tomu, že nejsme v blízkém kontaktu se svými sny. Jsme málo „uvnitř“ a žijeme spíš „venku“. Staráme se o to, aby fungovalo vše kolem nás, ale ne v nás. Nevím, jak vám, ale mně vždycky záleželo spíš na tom, aby byli šťastní všichni kolem. I na úkor mojí vlastní pohody.

Jenže pak jsem se jednoho dne probudila vyhaslá jako plamínek. Můj život zcela postrádal smysl. V tom hektickém kolotoči, kdy jsem se snažila jen o to, aby všechno kolem mě šlapalo a fungovalo na sto procent, jsem ani neměla příležitost si uvědomit, že nejsem šťastná a že mě pomalu, ale jistě dohání má minulost. Přišlo absolutní vyhoření a s ním změť otázek v hlavě. „Jsem já opravdu já? Věnuji svůj čas opravdu tomu, co mě baví, nebo dělám věci proto, že baví ostatní? Mám vyřešenou minulost, nebo si to jenom namlouvám? Kdo vlastně vůbec jsem a jak chci naložit se svým životem?“

Své trpké minulosti nechce čelit nikdo z nás. Bolí to. Jenže já už se hodně let točila jako křeček v kolečku. Věděla jsem, že pokud z něj nevystoupím, dopadne to špatně. Žila jsem na hraně. Čtrnáct let jsem se nedokázala vymanit z těžké bulimie, každý víkend jsem se vracela z večírků omámená nad ránem, bojovala se závislostí na jídle (i s jinými závislostmi) a nevěděla, jak z toho ven. Co jsem ale věděla, bylo, že ještě chvíli a dopadne to špatně. Bylo mi mizerně a měla jsem pocit, že se dočista zblázním. Pak mě jednoho dne můj muž našel ve stavu, kdy jsem byla v takových koncích, že jsem myslela, že vyskočím z okna. Do té doby se mnou jednal jak v bavlnce, ale ten den to bylo moc už i na něj. Chytil mě, cloumal se mnou ze strany na stranu, křičel na mě, že si nevážím života, že život je dar a já ho marním a že už dál nemůže, že ode mě odejde.

To byla facka, která mě probrala. Styděla jsem se. Usnula jsem a spala dlouhé hodiny. Když jsem se probudila, věděla jsem, že je potřeba můj život změnit od samého základu. Přestala jsem si namlouvat, že jsem vyrovnaná se svojí minulostí a začala používat různé nástroje a metody, jejichž cílem bylo vypořádat se s traumaty z bolavého dětství a ze znásilnění. Začala jsem pravidelně meditovat, otužovat se, praktikovat dýchací techniky. Na internetu jsem vyhledávala odborníky s alternativními přístupy k psychologické léčbě a následovala jejich pokyny. Navštěvovala jsem kliniku čínské medicíny, která se zaměřovala na léčbu psychiky pomocí akupunktury. Chodila jsem k africké terapeutce, která mě léčila tancem. Místo mejdanů jsem na sobě začala do hloubky pracovat, denně jsem se věnovala svým pocitům, myšlenkám i emocím. Všechno jsem si zapisovala a každý den na sobě pozorovala změny. Během pár let jsem pro sebe udělala víc než za celý svůj život. A nestálo to ani moc námahy, ani času, ani energie. Prostě jsem jen ty chvíle, které bych strávila v kocovině nebo depresi, začala trávit mnohem kvalitněji. Bylo to poprvé, kdy jsem se začala dívat „dovnitř“ a věnovala větší pozornost sobě než svému okolí. Nebylo to vždy příjemné, naopak. Bolelo to. Hodně to bolelo. Ale zanícené rány by časem bolely ještě víc. Bylo třeba je znovu otevřít, vyčistit a pak teprve uzavřít a vyrovnat se s nimi. Z mého léčení se stala zábava. Bavilo mě objevovat techniky a nástroje, které tu pro nás zanechali všichni ti moudří lidé před námi. Najednou jsem pochopila, co to znamená, když někdo použije slovní spojení osobní rozvoj nebo osobní růst.

O celém svém životním procesu spojeném s traumaty z minulosti jsem společně se svým mužem napsala knihu Jak si uvařit svůj vlastní vesMÍR. Pochopila jsem, že sdílení pravdy o svém životě – bez omáček a mazání medu kolem huby, úplně surově, prostě tak jak to opravdu bylo, je jedním z nejléčivějších nástrojů, které jsem se kdy naučila používat.

Při čtení Šťastných dní mě hřálo na srdci, že nás, kteří se nebojí nahlas říct svou pravdu a s tím šířit světlo, které získali při vlastní léčbě, je stále víc a víc. Na druhou stranu mě občas mrazilo, když jsem si četla o určitých momentech, které Gabrielle prožívala ve svých temnějších dobách. To mnou projížděly silné emoce. A to je pro mě důkaz kvalitní knihy napsané od srdce. Nemohla jsem se od ní odtrhnout. Znovu a znovu jsem si četla o všech těch skvělých nástrojích, které tu pro nás jsou, abychom se stali lepšími, zdravějšími, silnějšími…

Hlavním mottem všech seberozvojových knih, a nakonec možná i celého života, je: „pomalu a postupně“. Nic nejde hned a je třeba si uvědomit, že svoboda je kumulativní. To v praxi znamená, že každé rozhodnutí, které uděláme vědomě my sami a následně ho i zrealizujeme, nám dodá více sebedůvěry a síly na další krok. Pracovat na sobě, posouvat se a uvědomovat si vlastní podstatu znamená být se sebou v budoucnu spokojenější. Nemusí to být vůbec snadné, trvá to a někdy může mít člověk pocit, že se týdny nebo dokonce měsíce nemůže hnout z místa. Důležité je vytrvat, stát si za svými cíli a názory a jednoduše z nich neslevovat – ani když si jiní myslí něco úplně jiného. Zkuste si připustit, že každý tu na světě máme nějaké svoje poslání a každý z nás je geniální a božská jednotka, která má na to jít si za svými tajnými sny, plnit si je a žít zdravý a plnohodnotný život. Zasloužíme si to. Všichni do jednoho. A tato krásná Gabriellina kniha nám v tom dokáže pomoci.

Tak s chutí do toho, Vaše Kamu

– Kamila Chadim @chefkamu, www.chefkamu.cz

PŘEDMLUVA

Když jsem v roce 1971 končil školu, v těch částech mého já, které jsem ukazoval světu, byly patrné vlivy hnutí hippies a protivládní nálada té doby. Také jsem se díky nim jako bezstarostný mladý člověk bez větších zájmů vyhýbal tradičním cestám k „úspěchu“. Jenže za těmito částmi mé osobnosti se ukrývaly úzkost a chaos. Jako nediagnostikovaný případ ADHD jsem byl ve škole vždycky špatný student a můj energický, velmi úspěšný a kritický otec mi to často dával najevo. Měl jsem následovat jeho cestu a stát se úspěšným lékařem. A já jsem místo toho dělal manuální práci, přeskakoval od natírání domů k opravování kolejí na železnici a předstíral, že si takový život užívám. Celou tu dobu mi mí vnitřní kritici opakovali slova mého otce, a to v té nejhorší podobě. V hloubi duše jsem se cítil jako líný a hloupý lůzr, na něhož tento popis dokonale seděl. Neměl jsem ani tušení, co bych si měl se svým životem počít.

A pak jsem se doslechl o transcendentální meditaci a prožil víkendové zasvěcení. Zjistil jsem, že se díky své mantře dokážu dostat do stavu klidu a míru, který jsem nikdy předtím nepocítil. A také jsem začal vnímat uklidňující spojení s něčím větším. Nakonec jsem se díky tomu dostal ke kariéře, jíž se věnuji až dosud, padesát let poté. Následujících deset let jsem oddaně praktikoval transcendentální meditaci, až mě mí klienti začali učit základy toho, z čeho se stal model psychoterapie zvaný Internal Family Systems (IFS) a já jsem dokázal rozpoznat strach, pocit bezcennosti a emocionální bolest, které v sobě nesly ty části mého já, jež potřebovaly uzdravit. Začal jsem těmto svým částem aktivně pomáhat, místo abych se jim vyhýbal.

Po mnoho let Gabby Bernstein umlčovala zapuzené části svého já, naplněné bolestí a hanbou, obsedantní prací. Tohle unikání do práce a spirituality se pro ni zdálo být (a pravděpodobně i bylo) lepší než její dřívější závislost na drogách a alkoholu, ale přesto to byl způsob, jak se vyhnout kontaktu se svými vytěsněnými emocemi. Jak napsala přímo v této odvážné knize: „Takže jsem se sice zbavila alkoholu a drog, ale stále jsem jednala závislým způsobem, což mi pomáhalo zvládat nevědomé nepřijatelné pocity, jimž bych zatím nedokázala čelit. Začala jsem být závislá na práci. A ještě mě za to chválili! Říkali mi věci jako: ‚Teda Gabby, ty toho zvládneš!‘ nebo ‚Ty jsi úžasná!‘. Být závislá na práci bylo nejen společensky přijatelné, bylo to dokonce něco, co lidi obdivovali… Myslela jsem si: Tak tohle jsem já. Jsem cílevědomá, jsem pracovitá, mám důležitou práci, pomáhám tolika lidem. Myslela jsem si, že moje chování je v pořádku, v podstatě se ale jednalo jen o další vzorec závislosti, který mě ‚chránil‘.“

Příběh o úspěchu, který Gabby sama sobě vyprávěla (a který jí vyprávěli všichni kolem ní), ji udržoval při životě a kvůli němu ignorovala spoustu projevů svého těla, jež naznačovaly, že všechno není tak růžové – třeba její problémy s čelistním kloubem nebo chronické zažívací potíže. „Za příběhem úspěchu, který jsem si o svém životě vytvořila, se ukrývala vyděšená malá holčička.“

Já jsem teď za svým vlastním příběhem o úspěchu našel několik malých kluků, kteří zůstali zamrzlí ve scénách ponížení a samoty z minulosti, a očekávám, že jich najdu ještě víc, když budu dál zkoumat, co mě pohání nebo naopak zavádí na scestí. Najít je a postavit se jim tváří v tvář není snadné; vlastně to může být ta nejtěžší práce v životě. U Gabby se věci pohnuly, když si začala uvědomovat, že ty části jejího já, které měly na starosti její úspěšný příběh, pro ni vytvořily život, který není k žití, a začala se ptát proč. Odpověď, kterou dostala, když se zeptala svého nitra, jí říkala, že byla traumatizovaná, ale význam tohoto traumatu snižovala nebo úplně popírala.

Máme štěstí, že v minulých několika desetiletích bylo vyvinuto mnoho efektivních přístupů k řešení traumatu, a Gabby byla natolik oddaná své cestě za uzdravením, že jich většinu vyzkoušela, a to včetně práce s fyzickou bolestí od Johna Sarna, Somatic Experiencing od Petera Levinea, moudrého pohledu Dana Siegela a také EMDR (Eye Movement Desensitization and Reprocessing, tedy desenzibilizační terapie využívající pohyb očí), EFT (Emotional Freedom Techniques, tedy techniky emoční svobody známé též jako „poklepávání“) a akupunktury, medikace i projevování soucitu vůči sobě samé. V určité fázi její terapie začali Gabbyini terapeuté využívat přístup, který jsem vytvořil, a já jsem poctěn, že závěrečné kapitoly této knihy dojemně popisují její cestu s IFS.

Zjistila, že může přijmout závislé, kontrolující i vzteklé části svého já, které se ji snažily chránit před bolestí. Dokázala je ujistit, že sice potřebovala jejich služby, když byla mladší, ale teď už umí svou bolest zvládnout, a tak už můžou odpočívat. Když dokázala své ochránce milovat, místo aby jimi pohrdala, uklidnili se a místo extrémních automatických reakcí jí začali poskytovat užitečné rady. Dokázala také zjistit, kde v minulosti se zasekly její zraněné a zapuzené části, a přivést je zpátky domů do láskyplné přítomnosti.

Následující Gabbyiny věty podle mého názoru odrážejí hloubku jejího vztahu k mému celoživotnímu dílu, což mě velmi dojímá: „Celé roky jsem odsuzovala své ochránce a nedokázala vůbec uznat své vytěsněné části. Dnes, s nově nalezeným soucitem a láskou ke všem částem své osobnosti, si dokážu snadno a rychle odpustit, všímat si té které části mého já a vracet se ke svému celistvému já pro podporu. Práce s částmi mého já je každodenní duchovní praxe, která navždy změnila můj život.“

Čtení téhle knihy pro vás možná nebude snadné, protože se třeba stejně jako Gabby začínáte ptát, proč stále máte, navzdory vší spirituální práci, kterou jste už odvedli, problematické projevy a chování. Možná také zjišťujete, že vaši ochránci vymysleli úspěšnou kampaň, která má zdiskreditovat tuto knihu nebo samotnou Gabby, abyste si vy nemuseli klást otázky. Zkoumání vytěsněné bolesti nebo studu není pro každého.

Tato kniha je zkrátka aktem extrémní odvahy. Gabby byla na jejích stránkách natolik zranitelná a upřímná, že riskovala, že odpudí své fanoušky i své kolegy z duchovní oblasti. Jakmile ale uzdravíme všechna svá zranění a dosáhneme celistvého Self, už se nemůžeme dále přetvařovat. Doufám, že tato kniha bude inspirovat lidi z duchovní oblasti, a to nejenom k uzdravování vnitřních zapuzených částí jejich osobnosti, ale také ke změně navenek, abychom jako společnost měli méně vytěsněných problémů.

– Richard C. Schwartz, Ph. D., zakladatel terapie Internal Family Systems

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji svým rodičům, že mi pomohli stát se ženou, kterou jsem dnes.

Díky vám všem, kdo jste pomáhali přivést tuto knihu na svět, mému vydavatelskému týmu v Hay House and Audible, mým editorkám Anne Barthel a Andree Vinely Jewell. Děkuji svému týmu, že nese moje poselství. Děkuji svým agentům, Scottu Hoffmanovi a Stevu Trohaovi, že v tuhle knihu věřili. Děkuji své publicistce Jessice Reda v Sarah Hall PR za tvrdou práci při šíření mého poselství. Díky Jenny Sansouci, že mě během procesu psaní neustále povzbuzovala. A také MaryAnn DiMarco za neutuchající pomoc a podporu.

Tuto knihu bych nemohla napsat bez podpory dvou terapeutek, které mě vedly na mé cestě, Kachiny Myers a Tammy Valicenti.

A konečně děkuji svému manželovi Zachovi, že miluje všechny moje části a pomáhá mi, abych se cítila bezpečněji, než bych kdy pokládala za možné.

ÚVOD

Pravda o této knize

„Bojíme se o tebe, Gabby,“ řekli moji vydavatelé, když si přečetli první verzi rukopisu.

„Působí to tak zranitelně,“ pokračovali. „Odhaluješ tam jednu těžkou chvíli za druhou. Neukazuješ svou skutečnou sílu.“

„Jenže právě ve schopnosti být takhle zranitelná je moje skutečná síla,“ opáčila jsem.

Konverzace pokračovala dál a proběhly i nějaké slzy, zazněly vášnivé obhajoby rukopisu, ale ani na chvíli nechybělo vzájemné porozumění a láska.

Ty rozhovory byly velmi náročné, ale zároveň potřebné. Tato kniha se totiž liší od mých osmi předchozích knížek. Tato kniha odhaluje části mé osobnosti, o jejichž existenci jsem neměla tušení, dokud jsem nezačala psát. Vypráví příběh o tom, jak přežít a prosperovat. Je to můj příběh o uzdravení z traumatu.

Není to kniha plná svépomocných postupů, které by rychle vyřešily vaše nepříjemné pocity. Jedná se spíš o cestu k celoživotní proměně plnou příběhů o lidské nezdolnosti.

Doufám, že moje zranitelnost vám dá šanci prozkoumat blíže tu vaši. Doufám, že vám umožní čelit pocitům, které jste pohřbili někam hluboko, a povede vás k tomu, abyste je dokázali uzdravit. Tato kniha vám pomůže opět získat ztracené části vašeho já – vaši nevinnost, vaši víru, vaši schopnost poznat pravou lásku. Nabízí vám řízenou cestu ke klidu, po němž toužíte. Modlím se za to, aby vás tato kniha osvobodila.

Tahle kniha tedy možná nepřipomíná moje ostatní knížky o manifestování, spiritualitě a spojení s Vesmírem, ale ve skutečnosti je to ta nejvíc duchovní kniha z nich všech. Za cestu, kterou jsem podstoupila, abych se dostala tam, kde jsem dnes, za metody, které mě vedly k uzdravení, i za svou houževnatost vděčím zázraku. Na každém kroku cesty mě vedla univerzální všudypřítomná láska.

V tom všem se ukrývá Duch. Ve všech příbězích o trápení, strachu, traumatu a disociaci. Duch je přítomen v terapeutických procesech, metodách a technikách, které tu najdete. Každé slovo v téhle knize je prosycené láskou Vesmíru, který vám chce pomoci probudit v sobě tu nejúžasnější část své osobnosti, zdroj lásky ve vašem nitru.

Žít duchovní život neznamená posunout se dál od bolesti a utrpení, ale naopak je přijmout. Když přijmeme své utrpení, budeme dost v bezpečí, abychom dokázali čelit svým temným koutům a nechali do nich zazářit světlo. Není to snadná cesta, ale na druhé straně vám může přinést zázraky. Když otevřete knihu jako je tato, znamená to, že jste na cestě k radosti a klidu, které jste nikdy nepokládali za možné. A to myslím opravdu upřímně, z celého svého srdce. Když budete s odvahou následovat mé vedení, budete postupovat krok za krokem a přijmete pocity, které se během vaší cesty vynoří, na konci v sobě objevíte nového člověka. Vrátíte se ke své pravé podstatě.

Když jsem byla malá, moje rodina měla takovou tradici u stolu. Místo abychom pozvedli sklenky k přípitku a zvolali „Na zdraví!“, říkali jsme „Na šťastné dny!“. Nepamatuji se, kde se tahle tradice vzala, ale je to pro mě taková hořkosladká vzpomínka na mou rodinu. Toužila jsem po štěstí – ale nevěřím, že jsem tehdy byla doopravdy šťastná, protože jsem neznala vnitřní klid ani svobodu.

Dnes, ve dvaačtyřiceti letech, kdy už mám velký kus života za sebou, vidím, jak nešťastné pro mě ty dny byly. Uvědomuji si, jak dlouho jsem kráčela cestou strachu, což mě nakonec dostalo na kolena. Vidím tu mladou ženu, která se odhodlaně vydala na duchovní cestu k uzdravení. Vidím autorku knih a duchovní učitelku, jak se zranitelností na jevišti vykládá svou pravdu, aby se osvobodila od minulosti. Vidím mladou ženu, která se odvážně pouští do boje v touze po vnitřním klidu a svobodě. Vidím svou cestu za novou ženou.

A protože jsem tak odhodlaně kráčela za svobodou, můžu teď zvednout sklenku a vědět při tom, co to ve skutečnosti znamená, když se řekne „Na šťastné dny!“

Teď je řada na vás.

Tohle je cesta, která vás naučí, jak se zbavit strachu a vrátit se k lásce. A já vás povedu na každém jejím kroku…

1.KAPITOLA

Touha po svobodě

New York, osm hodin ráno. Sedím ve své omlácené bílé toyotě ačekám, až kolem mě projede úklidový vůz. Upíjím červený Gatorade achráním si oči před sluncem. Připadám si úplně vysušená, je mi špatně od žaludku apřitom jsem ještě nabuzená zafter party, která skončila před půlhodinou. Jsem úplně rozložená. Vnoci jsem vůbec nespala aza volantem nemám co dělat, ani kvůli pouhému přeparkování vrámci místních pravidel.

Musím vtom autě vydržet ještě třicet minut, než budu moci legálně zaparkovat. Atak strčím kazetu do přehrávače azmáčknu PLAY.Tuhle nahrávku jsem slyšela snad milionkrát. Je to záznam ze setkání svěštkyní, které jsem absolvovala před pěti měsíci. Její první slova zní: „Zápolíte salkoholem adrogami.“ Pak je slyšet můj třesoucí se hlas, který odpovídá: „Není to tak strašné.“ Ona vzápětí pokračuje: „Moje milá, můžete si svobodně rozhodovat ocelém svém životě. Ateď stojíte mezi dvěma možnostmi. Buď se rozhodnete, že budete pokračovat jako doposud abudete těžce bojovat se závislostí na drogách. Nebo se můžete rozhodnout, že budete čistá, apak získáte velký vliv na okolní svět.“ Vrátím pásku zpátky, abych to slyšela ještě jednou. Apak ještě jednou.

Její slova mi zní vhlavě. „Buď se rozhodnete, že budete pokračovat jako doposud abudete těžce bojovat se závislostí na drogách. Nebo se můžete rozhodnout, že budete čistá, apak získáte velký vliv na okolní svět.“ Poslouchám ta slova, ale nevěřím jim. Neumím si představit, jaké by to bylo, kdybych nebyla závislá, nemluvě osvětě, vněmž bych měla velký vliv.

Podívám se na hodiny. Půl deváté. Uklízecí četa by měla už brzy dorazit. Poslouchám znova nahrávku jasnovidky apřitom posílám textovku svému obchodnímu partnerovi: „Čau, ponocovala jsem, dorazím po poledni.“ Je mi čtyřiadvacet avlastním PR firmu zaměřenou na noční život. Když dojdu do práce až vpoledne, vůbec nic se nestane. Přetočím pásku apustím si to znovu. „Buď se rozhodnete, že budete pokračovat jako doposud abudete těžce bojovat se závislostí na drogách. Nebo se můžete rozhodnout, že budete čistá, apak získáte velký vliv na okolní svět.“

Vyruší mě lidé, kteří právě míří na metro. Vypadají tak spořádaně, stěmi svými kelímky na kávu vruce astaškami přes rameno. Pozoruji, jak všem kolem mě právě začíná den, avnímám, že ten můj naopak končí. Metaři zrovna uklízejí ulici naproti ajá jedu hned za nimi, abych nepřišla oparkovací místo. Hodím prázdnou láhev od Gatorade na podlahu svého zaneřáděného auta azamířím zpátky domů. Zoufale toužím po posteli, ale nejdřív si musím zobličeje smýt předchozí noc. Skočím do plesnivé sprchy anechám se omývat proudem vody. Rozpuštěná řasenka mi stéká po obličeji.

Když se dosprchuji, vlezu si rychle do postele aspolknu nějaké sedativum. Zatímco čekám, až prášek na spaní zabere, horečnatě si stále dokola píšu do deníku slova jasnovidky: „Buď se rozhodnete, že budete pokračovat jako doposud abudete těžce bojovat se závislostí na drogách, nebo se můžete rozhodnout, že budete čistá, apak získáte velký vliv na okolní svět.“ Píšu, abych si nemusela všímat šílené úzkosti abušení srdce. Prášek začíná zabírat aúzkost ustoupí, jako by se za ní zavřely dveře, které se ale znovu otevřou, jakmile se probudím. Bouchání popelnic za oknem azvuky lidí, kteří právě míří do práce, jsou slyšet stále slaběji ajá konečně usínám.

Když si teď vzpomínám na to ráno, mám slzy vočích. Vybavuje se mi, jak jsem se tehdy v tom autě cítila, jako by to bylo včera. Dokážu se znovu napojit na svoje tehdejší pocity studu, nejistoty anebezpečí. Důvěrně znám tu dívku zminulosti ajsem na ni hrdá za to, že se rozhodla, že se stane ženou, kterou je dnes. Ikdyž prožila ještě další rok plný sebedestrukce azávislosti aněkolikrát se dostala až na pokraj smrti, než byla konečně čistá astřízlivá, setrvala na své cestě. Každý den děkuji Bohu, že se rozhodla pro cestu záchrany.

Moje čtyřiadvacetileté já by si nikdy nedovedlo představit člověka, kterým jsem dnes. Díky, že se ta dívka správně rozhodla, že bude čistá abude směřovat za vizí lepší budoucnosti aopravdového štěstí. Za vizí svobody avnitřního klidu.

Dnes se ta vize stala mojí realitou. Vysvobodila jsem se od své minulosti, protože jsem měla dost odvahy postavit se tváří vtvář hlubším důvodům svého utrpení abeze strachu se vydat za uzdravením. Ateď, vtuto chvíli, už vím, včem spočívá skutečný klid. Sedím ve své pracovně obklopená spoustou knih sduchovní tematikou, které jsem napsala. Můj stůl zdobí afirmační kartičky, krystaly aultrazvukový snímek mého syna Olivera, když byl ještě vbříšku. Můj manžel Zach si hraje vpřízemí sOliverem, zatímco já tu sedím vpracovně anechávám hlas svobody rezonovat svým nitrem, abych dnes mohla vést ke svobodě ivás.

Osvobodila jsem se od své minulosti, protože jsem měla dost odvahy postavit se tváří vtvář hlubším důvodům svého utrpení abeze strachu se vydat za uzdravením.

Vedena Duchem

Na začátku cesty kvnitřnímu klidu stojí odhodlání držet se vize nového života. Ať už jste bojovali nebo trpěli sebevíc, můžete se držet vize nového života. Když si tu vizi zformulujeme, otevíráme si neviditelné dveře kduševní podpoře aintuitivnímu vedení, které nám pomohou manifestovat změnu, po níž toužíme. Jsme na cestě kodstranění strachu zminulosti, abychom mohli vpřítomnosti žít vlásce, míru asvobodě. Odstranění je slovo, které popisuje nějakou aktivitu. Hluboko vnitru každého znás je ukrytá pravda aláska, jenže my jsme se proti nim obrnili zdmi. Je potřeba zbavit se navyklých vzorců, stylů myšlení aprogramů, jimž jsme se naučili věřit. Pak se teprve můžeme vrátit ke skutečné pravdě onás samých. Lásku nám nemůže poskytnout nic „tam venku“; ta láska už je vnás. Musíme odbourat strach, trauma anavyklé vzorce, které nás udržují vpřesvědčení, že klid je nedosažitelný. Mír aláska, to jsme my sami, jen jsme na to zapomněli. Jsem tu, abych vám připomněla, že je vpořádku chtít této lásky dosáhnout, aabych vás ujistila, že můžete žít ve větším vnitřním klidu asvobodě, než jste kdy považovali za možné. Všechno to začíná unové vize lepšího života. Sama tato vize stačí ktomu, aby rozhýbala proces změny. Proces, který vás dovede kvysvobození se zminulosti akvnitřnímu klidu vpřítomnosti.

Moje odhodlání podívat se za hranice mého omezeného světa mi umožnilo vykročit na cestu klepší budoucnosti. Právě díky tomuto odhodlání jsem se dokázala uzdravit, abych mohla pomáhat kuzdravení ostatním atak ovlivnit okolní svět. Než jsem se ale mohla vydat za novou vizí svého života, musela jsem se postavit zraněním zminulosti, která mě strhávala zpátky.

Postavit se svým strachům azážitkům zminulosti je akt odvahy. Mnozí lidé dělají celý život možné inemožné, aby se se svými zraněními zminulosti nemuseli utkat. Přijmout své zraněné já je bolestné aděsivé. Může to člověku zlomit srdce. Anemůžeme to dokázat sami. Abychom se dostali na místa, která vnás vyvolávají strach, musíme mít dost odvahy požádat opomoc. Tato pomoc může mít nejrůznější podoby, od terapeutů přes poradce, duchovní učitele či přátele. Vtéto knize vám povím, jakou pomoc jsem na cestě za svobodou potřebovala já. Ovšem žádná zforem pomoci by mi nebyla dostupná, kdybych se nejdříve ze všeho neobrátila ktomu nejdůležitějšímu– ke své víře.

Vždycky jsem věřila ve Vyšší moc apřitahovaly mě duchovní principy aučitelé. Intuitivně jsem věděla, že jsem ve spojení se zdrojem lásky, který není možné spatřit očima. Ivtěch nejhorších obdobích závislosti jsem měla vedle postele hromádku duchovní literatury. Aprávě má touha poznat Boha mi zachránila život. Bez víry atouhy poznávat své nitro bych nedokázala některé ze zkušeností, oněž se svámi vtéto knize podělím, přežít. Má spiritualita mě držela, zachraňovala avedla na cestě kuzdravení.

Když se teď ohlédnu zpátky, vidím, že mě Duch provázel na každém kroku mé cesty. Každý terapeut, učitel jógy, každá duchovní kniha nebo léčitel se díky božskému vedení dostali do mého života přesně ve chvíli, kdy jsem je potřebovala, abych mohla pokračovat na své cestě. Bylo to Boží řízení. Vždycky jsem věřila, že mě provází Duch, adíky tomu jsem mohla působit jako učitelka už vobdobí, kdy jsem vtom všem sama ještě neměla úplně jasno. Duch byl zdrojem inspirace, který mi umožnil cítit se dost bezpečně na to, abych se mohla postavit hrozným věcem ze své minulosti, atak je zahojit.

Má spiritualita mě držela, zachraňovala avedla na cestě kuzdravení.

Vlastní hodnota

Zprvu pro mě nebylo snadné vypořádat se sminulostí. Sice jsem si to vté době neuvědomovala, ale hluboko vmém nitru číhal velký strach ztoho, že si možná šťastný apokojný život vůbec nezasloužím. Po zkušenostech, které mě formovaly, byl můj pohled na svět zkreslený strachem, který mi bránil dosáhnout klidu.

Pocit nedostatečné hodnoty bývá pohřbený hodně hluboko. Většina lidí ho nedokáže identifikovat (mně to trvalo víc než deset let). Jednou jsem přednášela několika stům duchovních nadšenců. Byli to lidé, kteří zasvětili svůj život osobnímu růstu aduchovnímu rozvoji abyli odhodlaní pomáhat druhým ktémuž. Dorazili na tu událost spředstavou, že je naučím nějaké triky, jak lépe propagovat svou práci arozšířit svůj spirituální byznys. To se tedy spletli; byli tu kvůli něčemu mnohem důležitějšímu.

Mluvila jsem tehdy jen ohodnotě každého znás. Na začátku svého projevu jsem prohlásila, že jediný důvod, proč nemají takový úspěch, výdělek, nebo cokoliv, oco jim jde, tkví vtom, že sami nevěří tomu, že si to zaslouží. Posluchači nejdřív protestovali, protože to pro ně jako pro lidi, kteří se pokládají za sebevědomé avlivné, byla děsivá představa. Ještě nikdy se však nemuseli zabývat myšlenkou, že jim vcestě nestojí vnější svět, ale pocity bezcennosti, ukryté hluboko vjejich nitru.

Když mluvím onaší hodnotě, otom, co si zasloužíme, nemám na mysli peníze, milostný vztah nebo lepší kariéru. Chci tím říct, že si zasloužíme lásku. Když jsem chodila na terapii, moje terapeutka mi vysvětlovala, že za všemi mými bloky astrachem se skrývá pocit, že nejsem hodna lásky aže nejsem taková, jaká bych měla být. Chvíli trvalo, než jsem to přijala. Nejdřív jsem jí chtěla odporovat, protože jsem si osvém životě vybudovala představu, jež mě přesvědčovala, že jsem dobrá tak, jak jsem, aže jsem milovaná. Až po nějakém čase vterapii jsem se tím dokázala hlouběji zabývat. Abyla jsem schopná vnímat, že za všemi mými zásluhami, láskou fanoušků azdánlivě pozitivním sebepojetím se ukrývá traumatizovaná malá holčička, která si myslí, že si nic z toho nezaslouží. Začínala jsem si všímat chvil, kdy bych neměla problém sama sobě nahlas říct: „Jsi nula.“ Dřív jsem tyhle chvilky potlačovala. Jakmile jsem si jich ale začala všímat, bylo mi jasné, že opravdu trpím zraňujícím pocitem, že nejsem hodná lásky aže nejsem taková, jaká bych měla být.

Čím víc jsem se zabývala touhle teorií své terapeutky, tím víc jsem zaznamenávala, jakými způsoby se mi daří vyhýbat se pocitu, že nejsem hodná lásky či taková, jaká bych měla být. Celé desítky let jsem ty pocity umrtvovala drogami, milostnými vztahy, prací, jídlem asnahou získat ocenění zvenčí. Najednou jsem si uvědomila, jak před nimi utíkám, dokázala jsem vnímat hluboké rány, před nimiž jsem dřív zavírala oči. Atato zranění se vmém životě neustále opakovala.

Hlubší pohled

Když vhloubi duše věříme, že jsme bezcenní, bude se toto přesvědčení projevovat vkaždém aspektu našeho života. Abychom se této víry zbavili, musíme zjistit, co se za ní skrývá. Duchovní učitelé Abraham-Hicks říkají: „Víra je ve skutečnosti jen myšlenka, kterou neustále přiživujete.“ Myšlenky, založené na strachu, které postupně dozrají vpřesvědčení ovlastní nehodnosti, se často objevují už vraném dětství. Když jsme děti, nasbíráme prožitky, které vnašich očích snižují naši hodnotu, amy si vybudujeme představu, že nejsme dost dobří, nezapadáme, nemůžeme se cítit vbezpečí. Pokud se stěmito ze strachu vycházejícími představami nevypořádáme, stane se znich něco, co si neustále opakujeme, až tomu uvěříme.

Jsme vtom všichni spolu

Jak se chráníme

To vám slibuji.

Váš systém duchovního vedení

Přijměte své trápení

Vytvořte si představu nového života

Postupujte krok za krokem