Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Dr. Tara Swartová

Zdroj

Z anglického originálu The Source,
vydaného nakladatelstvím Vermilion v roce 2019,
přeložila Eva Fuková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA
v Praze roku 2019 jako svou 7353. publikaci.

Redakce Jana Žofková
Korektura Richard Straberger
Technická redakce a obálka Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Formát ePub Štěpán Böhm
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o.

První vydání, Praha 2019

GRADA Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © Dr Tara Swart 2019
First published in 2019 by Vermilion. Vermilion is a part of the Penguin Random House group of companies.
Translation © Eva Fuková, 2019
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-374-2 (ePub)
ISBN 978-80-7625-373-5 (pdf)
ISBN 978-80-7625-096-3 (print)

Robinovi – manželovi, nejlepšímu příteli, dvouplameni.

A Tomovi – mému synovi a nečekanému překvapení!

„Někteří lidé přitahují úspěch, moc a bohatství jen s malým vědomým úsilím; ostatní se potýkají s velkými obtížemi; jiným se vůbec nepodaří dosáhnout cílů, splnit si přání a uskutečnit své ideály. Proč tomu tak je? Příčina není fyzická…, a proto mysl musí být tvořivou silou, musí představovat jediný rozdíl mezi lidmi. Mysl překonává všechny překážky…“

Charles Haanel,

Klíč mistrů (1919)

PŘEDMLUVA

Návrat ke Zdroji

„A přesto, hrozba těch let mě nachází, a bude nacházet, nebojácného… Já jsem osudu svého pán. Já jsem své duše kapitán.“

William Ernest Henley,

Neporažený

Každý den se ocitáme v situacích, které dokážou změnit náš život. Může jimi být šance potkat potenciálního partnera nebo poznámka, jež by nám mohla otevřít dveře k nové kariéře. V hektickém životě tyto letmé okamžiky snadno přehlédneme, se správnou pomocí však můžeme mysl vytrénovat tak, aby je zaznamenala a využila – a naučit se, jak takové chvilky přeměnit v trvalou změnu. Je to proto, že věci, které si od života přejeme nejvíc – zdraví, štěstí, bohatství, lásku –, ovládá naše schopnost myslet, cítit a jednat; jinými slovy, náš mozek.

Tento názor už dlouho zastává hnutí New Age: osud můžeme mít pod kontrolou tak, že změníme nastavení mysli. Techniky, s nimiž pracuje například kniha Tajemství, využívají navzdory obecnému skepticismu již po generace miliony lidí. Proč? Když si odmyslíme mystično, některé ze skrytých konceptů jsou v zásadě mocné. A nyní díky nejnovějším pokrokům v neurovědě a behaviorální psychologii získávají stále větší podporu.

Jsem lékařka se specializací na psychiatrii, neurovědkyně, z níž se stala exekutivní koučka, která také přednáší o mentální výkonnosti. Výzkum a praxe mě přesvědčily o jedné věci: oplýváme schopností aktivně změnit způsob fungování své mysli. Věda a důkazy podložená psychologie dokazují, že všichni máme moc zhmotnit život, po kterém toužíme.

Sama jsem se vydala na cestu vedoucí k pochopení, že klíč k vytvoření života, o němž jsem snila, se nachází v mém mozku – nazývám ho „Zdroj“. V této knize se s vámi podělím o informace a techniky, které pomohly mně a mým klientům, a také nejnovější poznatky z psychologického výzkumu a neurovědy, jež jsou součástí osvědčené sady nástrojů potřebných k odemčení mysli. Jste-li otevření změně a budete-li dodržovat jednoduché kroky, budete připravení víc využívat příležitosti měnící život a plně využít svůj potenciál.

Jako nejstarší dítě indických rodičů z první generace přistěhovalců jsem vyrůstala v 70. a 80. letech dvacátého století v severozápadním Londýně obklopená zajímavou směsicí kultur, jídel a jazyků. Rychle jsem se naučila přizpůsobovat různým názorům, avšak moje nejniternější pocity byly rozporuplné. U nás doma byly jóga a meditace součástí každodenní rutiny, konzumovali jsme pouze vegetariánskou ájurvédskou stravu (v níž byla kurkuma považována za lék na všechno), a než jsme do úst vložili první sousto, museli jsme jídlo nabídnout Bohu. Rodiče mi vysvětlovali prospěšné účinky těchto praktik, ale já je považovala za nesmysly a radši jsem chtěla zapadnout mezi své přátele. Snila jsem o jednoduchém životě, kde by byl životní styl mojí rodiny v harmonii s okolním světem.

Ve škole jsme se s mladším bratrem nikdy nezmínili o reinkarnaci, ale doma jsme museli modlitbami pronášenými nad vonnými tyčinkami a obětními dary v podobě jídla uctívat předky a věděli jsme, že se naši předchůdci nacházejí v jiných dimenzích a dokážou ovlivňovat naše životy. K mému úžasu moje rozvětvená rodina tvrdila, že jsem převtělením zemřelé prababičky. Jelikož ji mrzelo, že se jí nedostalo vzdělání (vyrostla v indické vesnici), všichni jaksi očekávali, že se stanu lékařkou. V mé kultuře je to kvůli spojitosti se životem a smrtí nejrespektovanější a nábožně uctívaná profese. Vystudovala jsem tedy lékařskou fakultu, protože jsem to považovala za povinnost.

Během prvních let studia na univerzitě mě přitahovaly psychiatrie a neurověda, neboť jsem chtěla pochopit samu sebe – kdo opravdu jsem a jaký by byl skutečný smysl mého života, kdybych se mohla rozhodnout sama. Když mi bylo přes dvacet, odmítla jsem žít jako rodiče, abych se zbavila velkých očekávání, která na mě byla v dětství kladena. Odstěhovala jsem se z domova a žila v bytě s přáteli z univerzity, začala se zajímat o módu a své já jsem vyjadřovala pomocí oblečení, cestovala jsem po Evropě a potom se vydala do Jižní Afriky. S budoucím manželem jsem se seznámila, když jsme oba pracovali v oboru psychiatrie; přestěhovali jsme se do Austrálie, později jsme žili na Bermudách a oba pobyty rozšířily můj pohled na svět a začala jsem chápat i lidi z jiných kultur a jejich zvyky. A pak, když mi bylo pětatřicet, jsem prošla velkou osobní a profesní krizí.

Práce psychiatričky mě přestala uspokojovat, unavovala mě dlouhá pracovní doba, nadměrná zátěž a pocit, že nejsem schopná stav svých pacientů výrazně zlepšit. Byla jsem svědkem nejednoho lidského utrpení a viděla jsem, jak těžký a krutý je život pro psychicky zranitelné lidi. Pacienti mi nebyli lhostejní a měla jsem neodbytný pocit, že si zaslouží víc než pouze léky a hospitalizaci; že v uzdravení by jim mohly pomoci zdravější životospráva a pocit pohody. Soustředit se pouze na nemoc a považovat za konečný cíl léčby přinejlepším návrat k normálnímu stavu v sobě skrývalo cosi negativního. Věděla jsem, že existuje svět, kde by mohl být dobrý výsledek ještě lepší, a cítila jsem, že lidem prospěji víc, když budu hledat způsoby, jak optimalizovat zdraví, ne jenom léčit akutní symptomy. Nakonec jsem se rozhodla, že v zaměstnání skončím a zkusím pro to něco udělat. Zároveň se mi rozpadlo manželství a rozvod měl katastrofální dopad na mé sebevědomí a vnímání vlastní identity. Připadala jsem si, jako bych se topila, neměla jsem se čeho zachytit a pevnina nebyla na obzoru. Musela jsem posílit svoji mentální odolnost nejen kvůli sobě, ale i kvůli ostatním.

Zápasila jsem s nalezením vlastní identity, přemýšlela jsem, jaká bude moje budoucnost, a snažila se pochopit, co ke krachu manželství vedlo. Potřebovala jsem zjistit, kdo jsem, když už nežiji v partnerském vztahu, který mě formoval. Zažívala jsem těžké období plné zoufalství a pocitů prohry, období, které jsem nedokázala popsat. Pád na samé dno však ve mně probudil odhodlání, o jehož existenci jsem neměla tušení, a pocit, že jsem na cestě, po níž musím pokračovat sama, abych naplnila svůj potenciál.

O několik let dříve, když se mi ještě dařilo, se mi do ruky dostaly materiály o pozitivním myšlení a vizualizaci. Pracovala jsem jako lékařka, bylo mi kolem třiceti, cestovala jsem po světě a byla jsem šťastně vdaná. Připadala jsem si velice bezstarostná. Přečetla jsem mnoho knih o osobním rozvoji, protože mě zajímají buddhismus a analytická psychologie. Lékařští kolegové, kteří motivační knihy většinou zavrhovali, to považovali za hezkou „alternativu“, ale věřila jsem, že každý myšlenkový systém má svůj čas a místo. Přečetla jsem knihu známou jako „bible pozitivního myšlení“, totiž ezoteričtěji zaměřený Klíč mistrů od Charlese F. Haanela (kniha vyšla poprvé v roce 1916). Píše se v ní o „zákonu přitažlivosti“ a síle vizualizace a meditace. Neprováděla jsem žádná cvičení uvedená v knize, ale řekla jsem si, že se k ní vrátím později, „jestli někdy budu potřebovat“. Zapomněla jsem na ni. Teprve ve chvíli, kdy se zhroutil můj s láskou vybudovaný život – skončilo mé manželství, změnila jsem profesi, začala jsem žít sama a zahajovala jsem novou kariéru –, vzpomněla jsem si na ni.

Síla cvičení, uvedených v knize, mě udivila. Každý den mi poskytoval nový a hlubší vhled do mých myšlenkových vzorců, což způsobilo, že se můj život vymkl kontrole, a začala jsem si uvědomovat, že emoce mohu ovládat tak, aby pro mě pracovaly a nezahlcovaly mě. Měla jsem na vybranou! Obzvlášť vizualizace byla pro mě ve srovnání s přehnaným analyzováním každé situace mocný nástroj. Pocit, že se topím, vystřídal obraz malého záchranného člunu, jehož se můžu držet tak dlouho, jak budu potřebovat. Před sebou jsem viděla ostrov a představovala si, že stojím na zlatém písku, voda ze mě stéká, zahřívá mě slunce a jednoho dne jsem v bezpečí a plná síly. Rovněž jsem si zvykla vytvářet roční nástěnky činů, o nichž se dozvíte více později. Jsou to koláže, které symbolizují touhy a cíle a neustále vás motivují, abyste jich dosáhli. Zpočátku mi nástěnky pomohly k malým vítězstvím, která byla nakonec větší, než jsem si kdy mohla přát. Mám je stále schované – je úžasné, kolik z toho, co na nich bylo, se do nejmenších detailů vyplnilo.

Cítila jsem, že mám nad svým životem velkou moc a také že bych mohla ovlivnit životy ostatních, a dokonce celý svět, kdybych se věnovala osvětě a vzdělávání. Vždy jsem věřila v hojnost a štědrost – byly to pro mě silné, vnitřně uznávané hodnoty – a seznámit s tím ostatní, ať už přátele, rodinu, nebo pacienty, se stalo důležitějším než usilovat o to, co jsem potřebovala, abych přežila. Viděla jsem, jak se zásadně vyvíjím a měním, a díky znalostem z neurovědy a psychiatrie jsem zjistila, že dokážu přimět mozek, aby fungoval jinak a podpořil můj nový životní směr.

Když jsem se touto novou cestou vydala a zaměřila pozornost na optimalizaci mozkové činnosti, pochopila jsem, že sílu mozku dokážeme využít k tomu, abychom vedli život, po němž toužíme. Rozhodla jsem se zasvětit svůj profesní život odhalování tajemství mozku a postupem času jsem své učení vylepšila.

V posledních desetiletích se neurověda rychle rozvíjí, hlavně díky nástupu diagnostických zobrazovacích metod v medicíně. To dodalo na věrohodnosti věcem, které jsem intuitivně cítila, avšak jimž jsem nechtěla uvěřit, a také starodávné moudrosti prostředí, z něhož jsem pocházela a které nezapadalo do moderního západního světa. Skenování mozku změnilo náš názor na jeho vliv, vyzdvihlo důležitost duševního zdraví a síly, odkrylo nesmírnou sílu plasticity mozku. Díky němu jsme poznali, co plasticita mozku znamená pro každého z nás.

Současně s osobním vývojem a emoční proměnou jsem byla schopná spojit to, kdo jsem, s tím, co dělám, a věřila jsem, že k tomu dokážu pomoci i ostatním. Pochopila jsem důvod, proč jsem na této planetě. Abych mohla toto všechno převést do skutečného světa, musela jsem jenom rozvíjet, v čem jsem dobrá, najít pozitivní stránky v životě a nesoustředit se na to špatné.

Moje pochopení neurovědy a poznávání ezoterické filozofie mi už nepřipadaly jako schizoidní protipóly myšlení, nýbrž jako dva elementy, které se přitahují, aby vytvořily nový náboj. Zkušenosti přátel, rodiny, pacientů a klientů, které koučuji, potvrdily moje názory a opakovaně ukázaly pravdu skrytou v mých vědomostech. Konečně jsem měla práci, kterou jsem si přála dělat a která mi přinášela uspokojení. Obklopila jsem se lidmi, o nichž jsem věděla, že mě podporují. Každý rok jsem si dělala nástěnku činů. Do deníku jsem zapisovala myšlenky a emocionální reakce na vše, co se stalo, a pomalu jsem kráčela po cestě k důvěře a vděčnosti, ne k obviňování nebo vyhýbání se zodpovědnosti. Byla jsem nezávislá a věděla, že můžu využívat své vnitřní zdroje, a to dokonce i v situacích, o nichž jsem se dřív domnívala, že je nedokážu přestát. Zažila jsem kumulativní vhledy a nově nabyté poznatky o východní filozofii a znalosti kognitivní vědy jsem spojila v nové pojetí života. Časem tyto změny vedly k výraznému posunu v mojí práci a k osobnímu naplnění a pocitu bezpečí způsobem, který jsem nikdy nepovažovala za možný.

Právě to vám zde nabízím: své poznatky a zkušenosti, které jsou vědecky podložené; způsob, jak přeškolit mozek tak, aby naše činy a emoce vedly k zhmotnění nejniternějších přání. Klíčem je převzít kontrolu nad svým mozkem a pochopit tak sílu Zdroje. Trvalo mi devět let studia na univerzitě, sedm let psychiatrické praxe a deset dalších let, než jsem se k tomu dospěla. V této knize se s vámi podělím o tajemství, jak mozek ovládat, abyste mohli změnit svůj život.

dr. Tara Swartová, Londýn

ÚVOD

„Ať už si myslíte, že něco dokážete, nebo si myslíte, že to nedokážete – vobou případech máte pravdu.“

Henry Ford

Před dávnými časy se lidé potulovali po Zemi společně sostatními primáty, adokonce světšími, silnějšími amrštnějšími zvířaty. Nebyli jsme onic výjimečnější než ostatní tvorové žijící na této planetě. Tenkrát jsme měli menší lebku, vníž se nacházel limbický mozek – hluboká, stará, emoční, intuitivní část mozku – obklopený tenkou vrstvou mozkové kůry. Apotom… jsme objevili oheň.1 Nevíme, zda schopnost používat nástroje arozdělat oheň souvisí stím, že se mozková kůra zvětšila, jak se člověk přirozeně vyvíjel, nebo jestli za to mohla náhodná jiskřička, která změnila svět. Nejenom že nás zahříval, ale také jsme na něm vařili maso, abychom lépe trávili proteiny. Trávicí soustava se zmenšila amozková kůra se zvětšovala, až byla nakonec stejně velká jako limbický mozek. Rapidní růst mozkové kůry představoval nejklíčovější okamžik vkognitivní evoluci lidstva. Adíky tomu jsme se stali nejúspěšnějšími tvory na této planetě.

Srůstem nové, rozumové části mozku vznikla artikulovaná řeč aschopnost předvídat aplánovat. Když jsme začali uvažovat logičtěji, komunikovat ažít ve větších společenstvích, začali jsme víc mluvit, ale méně cítit.

Od emocí jsme se přesunuli klogice afaktům asoupeřili jsme, abychom přežili. Ztratili jsme smysl pro hojnost, který nás posunul tak daleko, apocit, že je zde dost pro všechny. Ztratili jsme vztah sosudem: potřebovali jsme ho ovládat víc než ostatní. Přestali jsme být se životem jednoduše propojeni – už jsme neseděli uohně anevyprávěli si příběhy, nepozorovali jsme hvězdy na obloze, nechodili bosí – azačali jsme obdělávat půdu avytvářet průmysl, kde se moc apostavení staly důležitějšími než spolupráce nebo poklidné soužití. Přestali jsme být, začali jsme dělat spoustu věcí afungovat na autopilota, kterého jsme nedokázali vypnout.

Omnoho tisíciletí později tak žijeme ve světě, kde se logika velice přeceňuje, emoce se považují za slabost arozhodnutí na základě intuice nemají téměř žádné místo. Zapomněli jsme, odkud pocházíme? Postupem času jsme zapomněli na limbický mozek, který nás dovedl vnašem vývoji ke klíčovému okamžiku, ana piedestal jsme umístili mozkovou kůru. Degradovali jsme hloubku, vášeň ainstinkt azačali spoléhat na povrchové schopnosti (například zkoušky, mechanické učení nebo vzájemně výhodné vztahy), které jsou spojené více smateriálním ziskem než se skutečnou radostí. Vedeme život, vněmž převažuje stres, ajsme příliš zaneprázdnění na to, abychom mohli vnímat, kdo jsme, kam jdeme aco od života chceme. Žijeme vdobě, kdy technologie narušují mysl atělo víc, než si dokážeme představit. Jsme na prahu obrovské změny.

Víra ve vědu

Co se během této změny děje smozkem? Když jsem vyrůstala, skenování mozku ještě neexistovalo. Vsoučasnosti umožňují dokonalé zobrazovací metody sledovat, jak „vypadají“ myšlenky, jak se vmozku projevuje vztek, smutek aradost. Díky skenům avýzkumu můžeme získat důkazy, jaký vliv má rodičovská výchova avztahy na dětský mozek. Avíme, že vdospělosti vše, od fyzického cvičení ameditace až po sociální vztahy astres, neustále formuje náš mozek. To nám poskytuje nový kontext, vněmž letité názory dávají smysl.

Renomovaní zastánci názoru, že změnou způsobu myšlení lze vytvořit život, který si přejeme, se až dosud setkávali ze strany vědců skritikou. Vědcům vadilo tvrzení, že myšlenky jsou „magnetické“ amají vibrační frekvenci, která proniká do vesmíru aten na ni reaguje. Teorie o„vibraci“ a„rezonanci“ nebyly podložené empirickými důkazy. Souhlasit snimi tedy až do dnešní doby vyžadovalo silnou víru: museli jsme se rozhodnout, jestli uvěříme tomu, že pokud budeme myslet pozitivně, přitáhneme do života mnoho věcí, po nichž toužíme. Tím může vzniknout dojem, že se jedná opasivní proces, kdy bychom mohli sedět doma nebo na opuštěném ostrově azázračně měnit svět. To samozřejmě není možné askeptik by ze slov zastánců „zákona přitažlivosti“, „zhmotnění“ a„hojnosti“ mohl usoudit, že se jedná omanifest magického myšlení.

Stejně jako nám moderní věda ukazuje, že prastaré techniky jako mindfulness amnoho starodávných lékařských principů ájurvédy mají prospěšné, důkazy podložené účinky, inaše pochopení neuroplasticity (schopnost mozku přizpůsobovat se aměnit) ukazuje, že cíleným zaměřením myšlenek můžeme ovlivnit nejen vnímání „reality“, ale rovněž materiální záležitosti, vztahy asituace, které si do života přitahujeme nebo které tolerujeme. Způsob našeho myšlení určuje, jaký bude náš život. Vdětství mozek roste amění se přirozeně. Vdospělosti musíme kosobnímu růstu arozvoji směřovat vědomě. Je neuvěřitelné, nakolik můžeme využít flexibilitu mozku ke zlepšení života, atento koncept tvoří základ teorie acvičení popsaných vtéto knize.

Na rozdíl od pseudovědy, která charakterizuje „zákon přitažlivosti“, je můj přístup coby neurovědkyně alékařky srozsáhlými zkušenostmi zpsychiatrické praxe založen na prokázaném spojení mozek–tělo. Mozek atělo jsou propojené avzájemně se ovlivňují převážně přes neuroendokrinní systém (zahrnuje všechny žlázy ahormony) aautonomní nervovou soustavu (všechny nervy kromě mozku amíchy). Fyzický stav (emočního alogického) mozku akvalita našich myšlenek určují, jak se nám vživotě daří. Ať už jsou stav akvalita jakékoli, díky elasticitě mozku máme schopnost změnit vněm nervové dráhy asvůj život tak změnit klepšímu.

Někdy budeme muset čelit následkům svého zakořeněného evolučního nastavení anaučit se myslet pružněji apozitivněji. Anyní nastal čas jednat. Nejedná se oslepou víru, nýbrž ovíru opírající se ovědu.

Mozek vrežimu autopilota

Nejdříve se zamyslíme nad tím, jak na mozek pohlížíme. Prvním krokem kuvolnění síly mozku je přestat ho považovat za samozřejmost – mozek je naše největší aktivum; zásadně ovládá náš život: sebejistotu, vztahy, kreativitu, sebeúctu, smysl života, psychickou odolnost amnoho dalších oblastí.

Každou milisekundu reaguje 86 miliard mozkových neuronů (mozkových buněk) na záplavu smyslových zpětných vazeb, které dostávají ztěla aokolního prostředí, aneurony tyto informace zpracovávají arozřazují podle toho, jaký „význam“ jim mozek přiřadí. Neurony neustále vytvářejí spojení abudují „dráhy“, když dávají dohromady emoce, činy, vzpomínky asouvislosti.

Probíhá to převážně na podvědomé úrovni, takže stále jednáme na základě této „zpětnovazební smyčky“ asvoje reakce přizpůsobujeme konkrétnímu spouštěči. Informace přicházejí zvnějšího světa amy reagujeme na základě rozpoznávání vzorů, které vdospělosti stále víc zakořeňují. Ať už například chodíme každý den do práce stejnou trasou (většinou ani nevnímáme, kterými ulicemi jdeme), nebo dodržujeme určité (aneuspokojivé) vztahové modely, velkou část života se necháváme vést tímto „autopilotem“. Po většinu času to děláme automaticky, protože opakováním se vmozku vytváří zvyk; čím déle něco děláme, tím méně pravděpodobné je, že to budeme zpochybňovat, ať už se jedná ooblíbenou barvu, nebo ovolbu životního partnera.

Při autopilotním chování žijeme vzajetých kolejích, což je pro mozek mnohem výhodnější, protože to vyžaduje méně energie. Mozek je nastaven tak, aby se vyhnul změně, kterou vnímá jako „hrozbu“ avůči níž spouští stresovou reakci. Tak nám brání riskovat aoslabuje naše integrované myšlení (exekutivní funkce mozku jako například ovládání emocí, potlačování předsudků, řešení složitých problémů aflexibilní akreativní myšlení), abychom byli vbezpečí. Volí cestu nejmenšího odporu, ať už je to vnašem nejlepším zájmu, nebo ne. Vrežimu autopilota se neptáme, odkud se skryté, zakořeněné zvyky berou ajestli nám jsou ku prospěchu; vypneme, necháme život plynout apředpokládáme, že ho zvětší části nemůžeme mít pod kontrolou. Ale vše, co uděláme, posiluje nějaký vzorec nebo dráhu aupevňuje autopilotní chování. Dochází ktomu, že začneme být víc než jindy přesvědčeni, že jsme bezmocní anedokážeme svůj život řídit. Neurověda nám však ukazuje, že kontrolu nad myslí můžeme získat zpět, když dráhy vmozku přestavíme tak, aby vnašem životě proběhly trvalé pozitivní změny.

Zdroj

Zdroj je úžasná, komplexní asofistikovaná věc, je to náš celý mozek – ne pouze mozková kůra aschopnost plánovat ačinit rozhodnutí na základě informací. Skutečná síla mozku spočívá ve schopnosti propojit to, co si myslíme, stím, jak se cítíme – mozkovou kůru a limbický systém –, is tím, co nám říká vnitřní hlas aco cítíme vcelém těle. Vzniká tak životní zkušenost naplněná důvěrou vnaši úžasnou schopnost ovlivňovat okolnosti tím, že všechny naše části jsou propojené.

Život nemusí být nepřetržitá řada polovičatých opatření nebo otázek „co kdyby“ alítosti. Mozek má kapacitu, abychom mohli žít naplno, odvážně abeze studu nebo smutku. Díky kombinaci svého kulturního dědictví smoderní lékařskou vědou aneurovědou jsem zjistila, že pokud získáme přístup kplnému potenciálu svého mozku, můžeme vést život, který se od toho současného bude velice lišit.

Vjádru Zdroje vzniká úroveň uvědomění týkající se nervových drah avzorců, které určují, jak nevědomě reagujeme na spouštěče audálosti (například výbuch vzteku versus jeho potlačení, tzv. emoční jedení nebo požádání opomoc). Když si budeme své odezvy achování víc uvědomovat, může nám to pomoci ktomu, abychom reakce na výzvy, jimž jsme vystavováni, upravili. Když si uvědomíme svůj duševní stav iduševní stav ostatních, dokážeme řídit ity nejsložitější arozhodující sociální interakce: je to známé jako „teorie mysli“ atoto poznání používáme ktomu, abychom vysvětlili, pochopili apředvídali jednání ostatních lidí.

Schopnost pochopit, co motivuje činy ostatních, má své výhody aextrémní příklad této neschopnosti lze vidět uporuch autistického spektra. Tuto dovednost můžeme zdokonalit, když sílu neuroplasticity (zajišťuje, že se dokážeme učit aměnit) aagilitu mozku budeme využívat kcelomozkovému myšlení vrůzných situacích apři kontaktu srůznými typy lidí.

Jedním zhlavních cílů Zdroje je ukončit fungování vrežimu autopilota arozvinout metakognici neboli schopnost „přemýšlet ovlastních myšlenkových procesech“ a„vnímat sami sebe“. Prefrontální mozková kůra monitoruje smyslové signály zostatních oblastí avyužívá zpětnovazebních smyček křízení našeho myšlení tak, že neustále poskytuje mozku aktuální informace zdění ve vnějším světě. Metakognice zahrnuje monitorování vzpomínek asamoregulaci, vědomí asebeuvědomění – klíčové schopnosti potřebné ktomu, abychom dokázali usměrňovat myšlení amaximalizovali uvědomění apotenciál učit se azměnit se.

Můj program, sestávající ze čtyř kroků kplnému probuzení mozku ak plnému využití vašeho potenciálu, je produktem dlouhodobé neurovědecké apsychiatrické cesty vedoucí kpochopení mozku, doplněné onejnovější poznatky kognitivní vědy. Ave zdravé míře je to zkombinováno sdůkazy zezoterické aspirituální oblasti. Podrobně probádáme neurovědu skrývající se za naší schopností „utvářet si“ budoucnost – zákon přitažlivosti – ato, jak trénovat svůj mozek, abychom „zhmotnili“ své sny. Podíváme se na sílu vizualizace zpohledu vědy dvacátého prvního století avysvětlíme si, proč funguje, ataké zjistíme, co se děje vmozku, když myslíme pozitivně. Dozvíme se, jak nástěnka činů umožní vytvořit si život, který odpovídá našim nejniternějším potřebám atouhám. Výsledkem je účinný koktejl, který restartuje vaše myšlení amotivaci azbaví vás negativity.

Zdroj avy

Tato kniha je průvodcem pro život aobjektivním apraktickým způsobem kombinuje vědu aspiritualitu. Chci, abyste dokázali probudit mozek aodemknout jeho plný potenciál, abyste tak mohli vést život, jaký si opravdu přejete – přeji si, abyste vypnuli autopilota ačinili rozhodnutí potřebná kposunu vpřed. Všichni trpíme negativními myšlenkovými vzorci achováním, tedy zvyky, které usnadňují život, avšak nepřispívají ke štěstí, aemocemi, jež omezují naše možnosti; jestliže váš život ovlivňují, musíte najít způsob, jak se jich zbavit. Naskýtá se vám příležitost plně se spojit snejniternějšími potřebami atouhami ažít naplno.

Podívejte se na následující tvrzení azjistěte, se kterými souzníte. Přistihnete-li se, že přikyvujete, tato kniha je určena právě pro vás.

Vztahy

•Ovšechny ostatní se starám víc než osebe.

•Je pro mě obtížné navázat arozvíjet zdravé vztahy adomnívám se, že tyto potíže, které ohrožují moje štěstí, způsobuje nějaký vzorec.

•Vminulosti mě někdo ranil tak, že se bráním seznámení sněkým novým.

•Spokojil/abych se raději sjakýmkoli vztahem, než abych zůstal/asvobodný/á nebo stále chodil/ajen na rande.

•Zoufale toužím se sněkým seznámit, abych nebyla poslední bezdětná osoba ve skupině svých přátel.

•Cítím, že žiji vnešťastném dlouhodobém vztahu, anevidím zněho cestu ven.

•Nedokážu navázat nová přátelství apřipadá mi, že do skupiny svých přátel nezapadám. Nevím, jak „pokračovat dál“.

•Chci najít partnera/ku amít rodinu, ale mám pocit, že to nedokážu ovlivnit.

Zaměstnání

•Činit rozhodnutí je pro mě velice těžké.

•Vím, že vněčem dokážu být nejlepší, ale nejsem si jistý/á, jestli dělám to pravé, abych naplno využil/asvůj potenciál.

•Nikdy jsem nepožádal/ao zvýšení platu ani opovýšení.

•Práce mě nudí, ale aspoň mám na zaplacení účtů.

•Mám neměnný názor, pokud jde oto, co umím aneumím, ajsem stím smířený/á.

•Někdy jsem tak unavený/á, že nedokážu vstát zpostele.

•Mám hodně plánů, pokud jde okariéru, ale nevím, jak je uskutečnit.

Osobní rozvoj

•Mému myšlení dominuje „nikdy“, „pořád“ a„měl/abych amusím“.

•Přeji si, abych měl/asvůj život víc pod kontrolou.

•Můj život mi připadá bezcílný aobávám se, že mi proteče mezi prsty.

•Zahlcují mě silné emoce.

•To, jak vnímám své tělo avzhled, velice ovlivňuje moje momentální nálada.

•Někdy nesnáším lidi – dokonce ipřátele –, jejichž životní styl je lepší než můj.

•Před ostatními svůj život většinou přikrášluji, ačkoli vhloubi duše ho za tak skvělý nepovažuji.

•Rád/abych se pustil/ado něčeho nového nebo cestoval/a– změnil/aživot –, ale stále to odkládám.

Jestliže se kněkterým tvrzením hlásíte, pochopení toho, jak funguje neuroplasticita, vám umožní myslet jinak astaré domněnky ahluboce zakořeněné pochybnosti změnit. Moje kniha vám pomůže stanovit si záměr nebo cíl do budoucna aukáže, jak představu vysněného života zhmotnit.

Psaní deníku

Než začnete, je třeba, abyste si osvojili nový zvyk: psaní deníku. Při čtení této knihy si budete klást mnoho otázek, odhalovat oslabující vzorce azvyky avytvářet kroky vedoucí kpotenciálně zářivější budoucnosti, aproto si pořiďte deník, do něhož si budete zapisovat, co vám dělá radost aco vás posiluje.

Aby vám to přineslo maximální prospěch, budete muset myšlenky areakce na události ana lidi ve svém životě zaznamenávat každý den. Zápisky nemusejí být dlouhé, avšak oemocích, motivacích achování pište upřímně aotevřeně.

TARA: ODHALENÍ MÉ PRAVDY

Moje kariéra se úspěšně rozvíjela, ale pokud šlo omilostný život, jako bych byla ochromená strachem. Důvěrným vztahům jsem se vyhýbala jako čert kříži, několik let jsem chodila na nezávazné schůzky, potom jsem dva roky nešla na jediné rande apak jsem si uvědomila, že od rozpadu manželství mě ovládá nedůvěra astrach, že moje city opět někdo raní. Přesvědčila jsem samu sebe, že nejlepší bude, když už nikdy nebudu uvažovat otom, že bych se znovu vdala, aproto je pro mě hledání vážného vztahu naprosté plýtvání časem aenergií. Musela jsem usilovně pracovat, abych tento názor změnila – největší překážkou změny byly moje emoce.

Psaní deníku mi umožnilo pochopit, že nedůvěra vytváří zakořeněné vzorce chování, kdy se vyhýbám intimním vztahům, což nevyhnutelně vede ktomu, že se mé proroctví naplní. Rozhodla jsem se jednat tak, jako by mě minulost neovládala, asnažila jsem se začít myslet achovat jinak, abych zjistila, jestli se moje nejhorší strachy opravdu vyplní. Nestalo se tak. Vyskytlo se sice několik menších problémů, ale rovněž jsem se dozvěděla, že je to vpořádku amůžu sdůvěrou pokračovat dál. Kdybych se uzavřela do sebe, nedostala bych se tam, kde jsem.

Čerpání ze Zdroje