Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Carla Guelfenbein

Podstata touhy

Ze španělského originálu La naturaleza del deseo,

vydaného nakladatelstvím Penguin Random House

v Santiago de Chile v roce 2022,

přeložila Jitka Schmidtová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2024

jako svou 9294. publikaci.

Redakce Kateřina Romanová

Korektura Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Alena Libichová

Obálka Denisa Kokošková

Tisk a vazba FINIDR, s. r. o. Český Těšín

První vydání, Praha 2024

GRADA Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz, www.metafora.cz

Published by Penguin Random House Grupo Editorial, S.A.,

Santiago de Chile

This edition published in agreement with Piergiorgio Nicolazzini Literary Agency (PNLA)

Translation © Jitka Schmidtová, 2024

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-813-6 (ePub)

ISBN 978-80-7625-812-9 (pdf)

ISBN 978-80-7625-274-5 (print)

Pro Isabel Siklodiovou

Vidíš mě v zrcadle zezadu?

Ano.

Myslíš, že mám hezký zadek?

Ano, moc.

Chceš, abych si klekla?

To nemusíš.

A můj obličej?

Ano.

Moje ústa, moje oči, moje uši?

Ano. Všechno.

Takže mě miluješ celou?

Ano. Miluju tě celou, něžně, tragicky.

Jean-Luc Godard, Pohrdání

zmizet

Jednou večer, v jednom z našich měst, jsem mu řekla, že kdyby se mu něco stalo, zůstala bych uvězněná v nevědomosti a v bolesti. Neznala jsem nikoho z jeho světa a měla jsem jen jeho mail a číslo na mobil. Nepomyslela jsem tehdy na žádnou tragédii, a už vůbec mě nenapadlo, co se stane potom. Potřebovala jsem jen most, spojení s jeho vesmírem. I kdyby to měl být jeden jediný člověk.

Druhý den ráno na letišti, předtím, než nastoupil do svého letadla do Chile a já do svého do Londýna, mi slíbil, že to udělá. Že promluví s jedním kamarádem, jemuž může věřit a který nám předá naše adresy. Že mezi námi natáhne ten most, po němž bych přešla, kdybych potřebovala.

To bylo naše poslední setkání, naše poslední město. Pár dní poté mě F zablokoval na všech našich komunikačních kanálech a vymazal mě ze svého života. Bez jediné urážky, bez vysvětlení, bez rozloučení. Čistý a přesný řez jako od gilotiny.

*

Celé tři dny a tři noci jsem neodlepila oči od mobilu a zachumlaná pod peřinou jsem čekala na jeho zprávu. Byli jsme spolu pět let, půl dekády, během níž nikdy neuběhlo víc než pár hodin, aniž by se jeden tomu druhému ozval. Jeho mlčení mě bolelo, jako bych utrpěla nějakou nehodu. Spálila jsem za sebou všechny mosty, abych s ním mohla začít žít v bytě, který jsme pro sebe v Chile na dálku vybrali a zařídili. Zřekla jsem se své práce učitelky španělštiny ve škole. Elisa, moje dcera, se odstěhovala ke svému otci a já jsem oznámila Maggie, své editorce a kamarádce, že od příštího měsíce může počítat s podkrovím, kde jsem doposud bydlela. Uzavřela jsem brány svého života a náhle jsem se ocitla v zemi nikoho, v zemi stínů. F zmizel z povrchu planety. Z naší planety.

Čtvrtý den, když začínalo svítat a lampy ještě zářily, jsem konečně vstala z postele, natáhla si džíny a vyšla na ulici. Odhodlaně jsem vyrazila do mrazu. Šla jsem rychle, s rukama zabořenýma do kapes kabátu. Na rohu South Hill Park a South End Road naproti vlakovému nádraží popíjeli bezdomovci cosi z papírových kelímků. Solidárně mě pozdravili, jako bych také patřila do jejich podsvětí, toho, co se schovává v kulisách, než se zvedne opona a začne každodenní dějství. Věděla jsem, kam jít. K jezeru v parku Hampstead. K jezeru mého syna Noaha. Chlad těžce sedal na louky a na stromy. Z listů na cestě byla cítit hniloba. Nějaký mladík mě předběhl. Sledovala jsem ho, jak se vzdaluje se svými tmavými dredy, které vykukovaly zpod vlněné čepice. Byl tak svěží a hbitý, jak si představuju, že musel být F v jeho věku. Zamlada chodil běhat každý den. Dával si cíle na čas a na vzdálenost a plnil je. Hecoval svoje kamarády a vždycky to byl on, kdo vítězil, dokonce i nad mladšími. V jeho světě neexistovalo nebýt nejlepší, nejsilnější, nejrychlejší. Byl schopný ublížit si jen proto, aby vyhrál. Jako to udělal se svými koleny. Bolest, která ho mučila a kterou utlumoval utišujícími léky, jež ho občas ochromovaly. Ale přesto se nevzdával, hledal způsoby, jak ovládnout svoje tělo, jak ho pokořit. Nekonečný boj, který místo aby ho posílil, ho ničil a kvůli němuž scházel. Možná bylo jeho zmizení spojené s touhle válkou, aby si podrobil jednu část sebe samého. Ale jakou? Šla jsem dál s očima upřenýma na svoje gumáky. Sedla jsem si na břeh vodní nádrže, na mokrou trávu. Na vodě se odrážela kolečka světla, které pronikalo mezi mraky. Odlesky se skrývaly a objevovaly v přesném pořadí, jako by prováděly nějaký rituál, jako by byl pod vodou svět, který se probouzel pouze v tuto tichou hodinu, když se nikdo nedívá. Rozeznala jsem několik pstruhů, skvrnité aury, které sebou mrskly a pak zmizely. Vzpomněla jsem si na příběh, který mi vypravovala máma, když nás vyhazovali z nájemního bytu kvůli nezaplacené činži, když nám vypínali světlo, když táta – posilněný několika pivy Carlsberg – poslouchal na rádiu Moskva zprávy z Chile a pak se odcházel vybrečet. Na dně jezera žije víla, napůl člověk a napůl strom, a sbírá věci, které spadnou do vody, aby je pak darovala těm, kdo je potřebují. Dokonalá pohádka. Jako malá jsem k tomuhle jezeru před spaním chodila, protože mi pořád něco chybělo. To mrazivé ráno jsem prosila vílu, aby mi vrátila F.

*

Následující týdny jsem mu denně posílala deset, patnáct, i dvacet mailů a každý z nich se roztříštil o jeho mlčení. Opakovaně jsem volala sama sobě z jiných telefonů, abych se ujistila, že nemám rozbitý mobil. Zoufale jsem ve zprávách hledala katastrofu, která odřízla komunikaci s Chile, hackera, teroristu, který izoloval zemi, válku, zemětřesení, pohromu, prokletí, něco, kvůli čemu je F odtržený od světa a trpí stejně, jako jsem trpěla já pro tu dálku, jež se prostírala mezi námi a jež se teď nedala překonat. Nebyla jsem připravená připustit si možnost, že by se mě vzdal. Je pravda, že poslední dobou jsme měli problémy, ale nemohla jsem uvěřit tomu, že by je vyřešil tím, že zmizí. Kdykoli jsem po schodech svého domu scházela na ulici, živila jsem v sobě iluzi, že tam na mě bude čekat. „Nikdy ti neublížím, lásko,“ řekl mi jednou a já se k těm slovům upínala. Chodila jsem ulicemi Londýna, který byl ještě šedivější a chladnější, a ohlížela se přes rameno s jistotou, že to je on, kdo za mnou mluví do telefonu, zpívá písničku nebo kýchl. Zahlédla jsem letmo jeho profil, jak zahýbá za roh, výraznou bradu, neklidné ruce na stole. Přistihovala jsem se, jak kráčím za mužem jeho vzhledu, jeho elegance, jeho lehké chůze nebo za mužem, který když kolem mne prošel, zanechal za sebou auru, jež mi připomněla jeho vůni. Události, jež ve mně probouzely příval euforie, a které, když vyprchaly, po sobě zanechaly jen temnotu a prázdno.

Společně s bolestí přišly domněnky. Musel existovat nějaký důvod, proč mě F zablokoval. Něco se muselo stát. Něco, co ho donutilo hodit naši lásku za hlavu. Pomyslela jsem na jeho mladší dceru. Její křehkost tu pořád byla, klepala na dveře našich pokojů. Co když se něco stalo jí? Nebo jeho ženě? Nebo jeho vnučce? Něco, co ho přinutilo odsunout mě dočasně stranou? Možná se nehoda stala jemu a někdo mu začal kontrolovat e-mail. Nepřestávala jsem hledat vysvětlení ani způsoby, jak se k němu dostat. Přemýšlela jsem dokonce, že nasednu na letadlo a vydám se ho hledat. Ale kde jsem měla začít, když jsem v Chile nikoho neznala? F si to během těch pěti let zařídil tak, abych o něm ani o jeho okolí nevěděla nic víc, než co mi byl ochotný ukázat.

Musely uběhnout dva roky, abych konečně zjistila, co se stalo. A nic z toho, na co jsem myslela, o čem jsem přemítala nebo si představovala ve svých nejdivočejších fantaziích během celé té doby, se ani vzdáleně neblížilo pravdě.

fotky

Den před svým odmlčením mi F poslal fotku, kterou udělal v Louvru na jedné z našich prvních tajných cest. Na snímku stojím naproti Níké Samothrácké, okřídlené bohyni bez tváře, a hledím směrem k jednomu jejímu boku jako nějaká anonymní návštěvnice. Mám na sobě cudné květované šaty, které mi sám pořídil a které mi zakrývají, jako všechny jeho dary, kolena a ramena. Jedna „fotka se slečnou“, jak obvykle říkal těm obrázkům, které, kdyby se dostaly k rukám jeho ženy nebo kohokoli jiného, by neprozradily pouto, jež nás spojovalo. Není to ta nejhezčí ani ta nejvýznamnější. Aspoň ne pro mě. Možná v ní viděl něco co já ne. Nebo možná ten moment měl pro něj nějaký význam, který nikdy nepojmenoval, jako všechno v našem vztahu. Jako všechno ve většině vztahů, to ticho, které vzniká ne nutně z nedostatku slov, ale ze dvou světů, které se nikdy nesetkají.

Tu noc přišlo fotek víc. On a já v některém z našich měst. Místa, která probíhala za námi, aniž by se nás dotkla, jako opony v pozadí. Už jsem skoro usínala, když mi poslal video jen s ním, to poslední. Má bílý ručník omotaný kolem pasu a přesvědčivý, spiklenecký úsměv. Ten jeho. Ten věčný. Pozdraví mě. Oběma rukama si protřepe mokré vlasy. V jeho nahotě je cosi směšného a současně dojemného. Nic z toho nijak nenaznačuje, co se má stát.

Jeho zranitelný a intimní obraz po sprše mě vrací do těch anonymních hotelových pokojíků, kde začínala naše vyznání, naše první dohody. Vzpomínám si, jak když jsme se objímali pod sprchou, poté co jsme se poprvé milovali, požádal mě, abych mu umyla vlasy. Napěnila jsem šampon a masírovala mu hlavu, uši, krk. Časem se z toho stal rituál. Později, o hodně později, v jiné zemi, v jiném městě, jsem se ho nemohla nezeptat: „Myje ti tvoje žena vlasy?“ „Někdy,“ odpověděl a strčil mi jazyk do pusy, jako to dělal, když přišla nějaká záludná otázka, nějaká škvíra, kudy jsme oba věděli, že dříve nebo později – jako ve všech vztazích – pronikne dech žárlivosti, zrady a zklamání. Právě pod sprchou jsme také na jedné z našich cest uzavřeli Dohodu slečny Fusun. Fusun byla dívka z Pamukova románu, která prodává fejkové peněženky v obchůdku v jedné istanbulské čtvrti a která umí milovat přirozeně a syrově a již sám Pamuk posedle miloval nemožnou láskou. Naše dohoda byla prostá. Zavazovala nás nezradit se. Slib, který si dávají všichni milenci, i když se nejmenuje jako ten náš, tak okázalý a současně tak prázdný, jak se ukázalo. Tenkrát poprvé mi pod proudem vody zvedl ruce nad hlavu, přitiskl je ke stěně, abych se nemohla hýbat, a začal mě líbat. Líbilo se mi, jak mě pevně a sebejistě držel a že se mi pak rozrušeně omlouval.

Na videu přibližuje svůj obličej na kameru a jeho rty, ty, po kterých jsem toužila a kousala je, špulí do polibku pro mě. Tenhle polibek bylo to poslední, co jsem od něj dostala předtím, než mě zablokoval, předtím, než mě uzavřel do ticha jako v hrobě.

jedna ambasáda

v jedné zemi

Když se mi v poště objevil mail od jakéhosi F. R., vedla jsem prostý, téměř asketický život. Od smrti mého syna Noaha uběhlo pět let. Veškerý čas jsem trávila psaním ve svém bytě nebo výukou literatury na místní škole. Účastnila jsem se sporadických rodinných sešlostí u exmanžela a navštěvovala svou matku v domově důchodců. Bydlela jsem se svou dcerou Elisou, které tehdy bylo sedm let, v podkroví u mé kamarádky Maggie Landorové, majitelky malého nakladatelství, které vydávalo neznámé autory, jako jsem byla já. Mezi stěnami s květinovými tapetami v tomhle domě a okénky do parku Hamsptead byl obsažen můj svět. Celý. Jakákoli forma světského štěstí, jež by překročila tuhle jasnou hranici, kterou jsem si vytyčila, představovala zradu vzpomínky na mého syna.

Ze všeho nejdřív jsem chtěla tu zprávu smazat. To jsem ostatně dělala pokaždé, když se ke mně někdo pokusil přiblížit. Někdy jsem dostávala maily od lidí, kteří mluvili o mých knížkách a o nich samotných, jako by mě znali. Jejich familiárnost, místo aby mi lichotila, ve mně probouzela strachy. Od Noahova odchodu jsem byla pořád ostražitá, pořád v obavách. Bála jsem se, že do našeho domu narazí letadlo, že kvůli nějakému roztržitému řidiči přijde Elisa o život, že někdo pronikne do našich životů a zničí tu jedinou bezpečnou pevnost, kterou se mi podařilo ubránit po tom neštěstí.

Ovšem F. R. přišel ve svém mailu s historkou. Edinburgh před třiceti lety, jezero, skupina vysokoškoláků na procházce a jedna dívka, která se noří do ledové vody. A já si na něj vzpomněla. Byl to Chilan, starší než my, který dělal postgraduál na právech na Edinburské univerzitě a který na rozdíl od ostatních Chilanů, jež jsem tehdy znala, žil v Chile. Nepamatuju si, jak přišel do naší party, zato si pamatuju, že když jsem zamířila k jezeru v Pentland Hills, on mě sledoval. Měl upřený, zvířecí pohled. Zůstal na břehu, zatímco já jsem pokračovala doprostřed ledové vody. Led praskal a moje kůže pod jeho pohledem procitala. Bylo to, jako by před ním moje tělo opouštělo svou teenagerovskou nevinnost.

„Vrať se!“ slyšela jsem ho několikrát zakřičet, zatímco se jeho silueta nervózně pohybovala na břehu vodní nádrže sem a tam.

Praskání nabralo na síle. Pořád křičel ze břehu, ale já jsem ho už neslyšela. Led povoloval víc. Možná nadešla chvíle zemřít. Já byla hrdinka románu a zemřít bylo osudem, který si hrdinky románů osnovaly.

Po neštěstí v hampsteadském parku dostala tahle ledová voda v mé mysli jméno „Černé jezero“. Jako bych si já sama, když jsem dávala všanc svůj život, implantovala semínko neštěstí. Nikdy jsem se o tom nezmínila Christopherovi ani svým rodičům. Bylo to moje nejbolestivější tajemství. A ten Chilan, z jehož vzpomínky zůstal už jen stín, byl jeho součástí. Po té procházce jsme se už nikdy nepotkali.

Kromě svých vzpomínek se mi svěřil, jak na něj tehdy zapůsobil můj obraz, odvážně se nořící do ledu. Poté mi v mailu F napsal, že je v Londýně a že za několik dní se na chilské ambasádě pořádá pocta jednomu chilskému vědci, který získal nějaké prestižní ocenění. Ptal se mě, jestli nechci jít s ním.

Odpověděla jsem mu, že ano, a okamžitě jsem toho litovala. Během dalších hodin jsem několikrát vzala do ruky mobil, abych mu řekla, že mi do toho něco přišlo, ale cosi mě vždycky zastavilo. Nepatrný záchvěv, který jsem cítila na prsou a který mi znovu dával vágní ponětí o sobě samé. Nakonec jsem to neudělala, a když přišel čas, šla jsem vyzvednout Elisu do školy, vzaly jsme si taxi a já jsem požádala řidiče, aby nás zavezl do ulice Old Queen 37.

„Jedeme na chilskou ambasádu, Sáso,“ řekla jsem jí.

„Do země babi?“ zeptala se mě.

Když Noah a pak i Elisa začali žvatlat, mluvila jsem na ně španělsky. Dokonce i dnes to představuje naše území, kam se nedostane ani jejich otec. V jejích dětských představách bylo Chile vzdálené místo, kde se narodili její prarodiče a kde, když jste potkali na ulici samotného psa, mohli jste si ho vzít domů a nikomu to nevadilo.

„Podívej, kdo jde s námi,“ řekla jsem jí, když jsem vytahovala z tašky její okřídlenou želvu.

Měly jsme dohodu, že ji nebude tahat do školy, ale mohla s ní být po zbytek dne. Podívala se na mě s úsměvem, schovaným za rty, jako by mi říkala: „My dvě si rozumíme.“

„Dobré odpoledne, pane Vývrtko,“ řekla jí a otřela se nosem o ten želví.

Onehdy ode mě tohle slovo slyšela a líbilo se jí. Celé týdny ho opakovala, vývrtka, vývrtka, vývrtka, až jí jednoho dne někdo daroval želvu s křídly a ta tohle tak neokřídlené jméno dostala. Sklonila jsem se k ní a pevně ji objala.

„Mami!“

Bylo uklidňující mít ji nablízku. Zatímco taxi brázdilo Regent’s Park, říkala jsem si, že jít na společenskou akci neznamená to vzdát, jen to uvolní napětí a uleví tíži samoty.

Taxík zastavil před ambasádou, domem jako každým jiným na té ulici, se stříškou u dveří a dvěma sloupy natřenými na bílo. U vstupu nějaký muž ověřil moje jméno na seznamu a pustil nás dovnitř. Byla jsem tu naposled na oslavách 18. září, když Noah ještě žil a Christophera zrovna jmenovali členem anglického parlamentu. Od té doby se nic nezměnilo. Zase tam byli číšníci s tácy s empanadas a číšemi vína, již procházeli mezi hosty – většinou muži –, kteří se se smíchem plácali po zádech. Zůstali jsme stát v rohu, Elisa se mě držela za ruku a povídala si se svou želvou. V tomhle lidském mumraji bylo něco, co mi připadalo směšné. Byla jsem vlivem dlouhé izolace obezřetná k rozmarům a požitkům světského života. Přesto bych dala nevím co, abych mohla být jejich součástí, účastnit se toho klábosení, smíchu, spiklenectví. Najednou jsem ucítila, jak mi někdo poklepal na rameno. Otočila jsem se a tam stál F. Roky se na něm podepsaly, avšak uchoval si kondici muže, jehož tělo provozovalo nějaký sport. Jeho olivově zelené oči, unavené a věkem menší, ihned získaly na té odhodlanosti, kterou jsem si pamatovala z toho večera u jezera. Byl oblečený velmi slavnostně, tmavý, dobře střižený oblek, bílá košile a tentýž neposlušný pramen vlasů z jeho mládí, který mu padal do čela.

„Přišla jsi,“ řekl s prostým potěšením.

„Ano, jsem tady.“

„Nevím, proč jsem si myslel, že patříš k těm, kteří si dají skleničku raději doma o samotě.“

„No, po pravdě k nim patřím.“

Oba jsme se usmáli. S veselou nenuceností pozdravil Elisu a zeptal se nás, ve které části Londýna bydlíme.

„Ve čtvrti romantických básníků,“ odpověděla Elisa.

Slyšela to od Maggie a ode mě tolikrát, že se to stalo jejím krédem. F znal naši čtvrť dobře. Navštívil Freudův dům, přesnou kopii domu, který měl ve Vídni, než ho gestapo donutilo opustit město. Znal také Keatsův dům a báseň o sotva dvou verších, kterou temný básník A. M. Wilkens napsal jedné zimy, když se díval z okna, předtím než si vzal život. V tom, jak se projevil kulturně, byla jistá bezelstnost, která ho zbavovala arogance. Prozradil mi, že mě už nějaký čas sleduje na Facebooku. Já jsem tam zveřejňovala své aktivity pouze jako spisovatelka, ale čas od času jsem tam jen tak z rozmaru dala nějakou Elisinu fotku. Nebylo moc toho, co by někdo mohl vyvozovat o mém životě. Zaujalo ho, že jsem se nikdy nezmínila o Chile, zemi svých rodičů. Četl moje tři romány a podle několika jeho komentářů jsem si udělala představu o pozornosti, kterou jim věnoval.

„Kdykoli přijedu do Londýna, napadne mě, že někde tady jsi ty.“

„Proč?“ zeptala jsem se ho překvapeně.

„Zdá se ti to divný?“

„Nevím, neznáš mě. Viděli jsme se sotva jednou, a to ani pořádně.“

„Málem ses před mýma očima zabila, S.“

„Tak zlé to zas nebylo. Sedmnáct je trošku hysterický věk.“

„Ale ty jsi to myslela vážně.“

Zčervenala jsem. Nebyla jsem zvyklá na přímé rozhovory, bez vytáček. Zadívala jsem se přes jeho rameno, jako by konverzace došla do toho bodu, kdy by se dva lidé, kteří se potkají na večírku, měli rozejít každý svou cestou.

„Pojď, představím tě oslavenci. Je to skvělý chlap.“

Udělal pár kroků a s Elisou jsme ho následovaly. Na cestě nás zastavil velvyslanec.

„Jaká čest, že jsi tady,“ řekl. „Netuším, jestli to víš,“ obrátil se na F, „ale S je skrytý talent, který máme v Chile. Škoda, že píše anglicky. Ale to brzy vyřešíme, že?“ dodal a jedním okem na mě mrknul, což dodalo jeho žilnatému a růžovému obličeji teatrální výraz.

Tahle snaha lichotit druhým směšným přeháněním mi byla nepříjemná. Já nebyla žádný skrytý talent. Byla jsem učitelkou na základce, která žila ze skromného platu, a moje romány obvykle zůstávaly nahromaděné ve skladu Maggiina malého nakladatelství. Hned jak jsem mohla, vytratila jsem se přilepená k Elisině ruce a předstírala jsem zájem o Mattovu rytinu, nezbytný znak každé chilské ambasády, která se pyšní jistou vážností. Z dálky jsem uviděla, jak se F také odloučil od velvyslance, pozdravil pár známých a brzy byl zase u nás. Pozorovala jsem jeho způsoby, pevné a zároveň dokonale okouzlující. Ta vypočítaná lehkost někoho, kdo je vystaven světu a naučil se v něm pohybovat a kterou Christopher, přestože je uznávaným politikem, do dnešního dne postrádá. Ten mladý Chilan, kterého jsem poznala před více než třiceti lety, byl dnes více než padesátníkem, s tváří posetou energickými vráskami, které jí dodávaly silný a unavený výraz. Poté, co mi F představil oslavence, jsem usoudila, že je čas odejít. Elisa musela být unavená a já se začínala dusit hlučnou přítomností svých krajanů.

„Uvidím tě ještě? Mohli bychom spolu povečeřet. Máš čas?“ zeptal se nečekaně ostýchavě, což mi bylo sympatické.

Dohodli jsme se na večeři u mě doma po jeho cestě do Edinburghu, kde bude mít konferenci. S Maggie jsme mohly pozvat pár přátel a naředit tak touhu F, kterou jsem už cítila.

večeře

F dorazil na večeři přesně. Pozvali jsme jednu spisovatelku, nedávno vydanou Maggiiným nakladatelstvím, jejího přítele zubaře anaše přátele George aJacka, kteří poté, co opustili dlouhou taneční kariéru věnovanou společenským tancům, vedli hotel pro domácí mazlíčky.

Měla jsem tomuhle chameleonskému rysu jeho osobnosti přisuzovat větší váhu. Ale jak jsem to mohla tenkrát vědět?

„Takové vášně probouzíš často?“

„Vůbec.“

Byla to pravda. Nebo mě to aspoň nikdy nenapadlo. Naopak, měla jsem řadu krizí avždycky jsem osobě měla horší mínění. Bylo těžké si za těchto okolností všímat emocí, které jsem vzbuzovala vdruhých.

„Cože?“

*

Table of Contents

zmizet

fotky

jedna ambasáda v jedné zemi

večeře