Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Adele Parksová

Připoutaná

Z anglického originálu Both of You vydaného nakladatelstvím
HarperCollins v Londýně roku 2021 přeložila Soňa Tobiášová
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Natálie Pecková
Redakce Diana Štelová
Odpovědná redaktorka Tereza Lebedová

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 9126. publikaci.
První vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd.
under the title BOTH OF YOU
Adele Parks © 2021

Adele Parks asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024
Translation © Soňa Tobiášová, 2024, translated under licence
from HarperCollins Publishers Ltd.
Cover photography © Adobe Stock / sss78, mimilee, Sanja

ISBN 978-80-271-7112-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-7111-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-3601-8 (print)

Pro Abdu Mohammeda Aliho,
geniálního technika, který nás zachránil.

1

Úterý 17. března 2020

Topím se v prázdnotě. Nejsem ve své posteli. Nejsem ani v cizí.

Jen co otevřu oči, cítím, že něco není v pořádku. Stalo se něco zlého, moc zlého. Věžím v hrozivé temnotě, kde není dost vzduchu. Ležím na zemi, na studeném hrubém betonu, který se snad někdo chystal obložit dlažbou, ale hned je mi jasné, že na to nikdy nedojde. Jsem omámená a nemám ponětí, proč myslím právě na tohle. Ani nevím, kdy jsem naposled spala na zemi. Nejspíš jako studentka na nějakém mejdanu, kde jsem se příliš opila, než abych se ještě dopravila domů. Pokouším se posadit, ale hlavu mám jako střep a nohy a ruce olověné. Zvedám se, ale cosi mě strhne zpátky – levou ruku mám připoutanou řetězem. Zaslechnu, jak zarachotí. Nezdá se mi to? Hlava mi bolestivě pulzuje a otéká, jako by chtěla puknout. Znovu zavřu oči, ale víčka mám jako šmirglpapír. Když je otevřu podruhé, snažím se přivyknout tmě. Hlava se mi točí, a snad proto mi nic nepřijde povědomé. Chvěju se, jsem zpomalená, jako bych se zpožďovala sama za sebou.

Kolik jsem toho včera vypila? Snažím se vzpomenout, ale nejde to. Náhle si s hrůzou uvědomím, že na včerejšek si vůbec nepamatuju. Je mi zle od žaludku a cítím zvratky, což znamená, že už mi zle bylo i předtím. Neměla bych se probouzet do takového smradu. Kde je pach dechu mého muže po ránu? Ani z kuchyně necítím obvyklé tousty nebo citrusový sprej s bazalkou od Jo Malone, který mě občas probouzí. Jsem v nějaké zaprášené, vlhké a přehřáté díře. Není to nemocnice? Ne. V jaké nemocnici by nechali pacienty ležet na zemi v řetězech? Nikde se nic neozývá. Mí kluci se nehádají u stolu v kuchyni, nehraje tu televize, nebouchají dveře, nikdo nevolá: „Mami, kde mám ty trenky na fotbal?“ Ještě čekám, protože i já se sem tam probouzím do báječného ticha. Občas hraje Radio 4 a někdy u nás voní káva.

Teď nic.

Vyděsím se, až se mi sevře hrdlo. Ruce a nohy mám jako z gumy a nedokážu se koordinovaně hýbat. Člověk nemůže být naivní, některé zprávy prostě nejsou dobré. Dochází mi, že mě nejspíš někdo zdrogoval, možná i unesl. Některá z těch děsných věcí, o kterých člověk jen čte a které se dějí cizím lidem, se musela přihodit právě mně.

Panikařím, zostra škubu za ten řetěz, ale drží pevně. Šmátrám ve tmě a pokouším se odhadnout, jak to kolem vypadá. Daleko nedosáhnu, jednu ruku mám připoutanou k radiátoru a řetěz nemá ani metr. Už jsem schopná rozeznat, že se nacházím v malé místnosti, asi dva krát tři metry, což odpovídá běžné koupelně. Stěny jsou světle hnědé, čisté, ale holé. Nejsem tedy v žádném pobořeném skladišti nebo opuštěné chatě. Je to ale zatraceně anonymní místo. A o to nejspíš jde. Můžu být kdekoli. Nikde žádný nábytek – postel, matrace nebo lampa. Nic, co by to tu zabydlelo. Jen plastový kbelík. Pochopím, k čemu má sloužit, a zvedne se mi žaludek. Všimnu si obrysu dveří a zatlučeného okna. Na dveře nedosáhnu, jsou v protějším rohu, okno zas na opačné straně než radiátor, k němuž jsem připoutaná.

Chci zjistit, kolik je hodin, ale můj náramek Fitbit je pryč. Netuším ani, jaký je den, a zmocňuje se mě panika z naprosté izolace. Jen hlas mi zbyl. Můžu leda tak křičet a snažit se na sebe někoho upozornit. Napadne mě samozřejmě, že tím přivolám toho, kdo mě tu zavřel, a ten člověk mi může provést ještě cokoli horšího, ale nemám na vybranou.

„Pomoc! Pomozte mi někdo!“ Můj křik naruší zvláštní, nepřirozené ticho. Zaječím znovu a pak ještě jednou, dokud nezačnu chraptět. Bolest hlavy to jen zhorší.

Nikdo se neobjevil.

Žádná reakce.

Ticho se protahuje, a tak zmlknu a napínám uši. Třeba něco zaslechnu já – auta v dálce, lidi na ulici, ptáky… Teď se zakrytým oknem do místnosti začalo prodírat o něco víc světla. Je snad časné ráno? Ale který je den? Nic. Připadám si jako ve vakuu. Zničehonic se za dveřmi ozvou kroky.

„Prosím, pusťte mě ven, prosím!“ škemrám a pláču. Ani nevím, kdy přesně jsem se rozbrečela. Slzy a hlen z nosu mi tečou po obličeji. Nechci si připadat jako slaboch, chci být silná, statečná a odolná. Tak se aspoň člověk vidí, když si podobnou situaci představí, ale do toho mám teď daleko. Jsem vyděšená a budu prosit, brečet a slibovat. Udělám cokoli, abych se zachránila. Cokoli. „Prosím, neubližujte mi. Prosím.“

Zaslechnu vzdálené cvakání kláves psacího stroje. Podivně pravidelné a přesné. Jako nepřátelské odpočítávání. Hned nato se ozve spěšné trhání papíru od válce. To nedává smysl, takové historické zvuky přece patří do kanceláře minulého století. Kdo dneska ještě vlastní psací stroj? Ozve se šustot, jak někdo podstrkuje papír pode dveřmi. Natahuju se k němu, ale zůstane ležet mimo můj dosah. Položím se na zem a pomaličku ho k sobě přisunuju špičkou nohy, až je dost blízko, abych na něj dosáhla.

Já tady nejsem zločinec.

2

Leigh

Neděle 15. března

Neděle. Kluci jsou spolu venku, všichni tři. Možná bych o Markovi neměla mluvit jako o klukovi, je to vážně trochu infantilní. Jde přece o silného, schopného chlapa, který má vliv. Ale je to kratší a říct „můj manžel a synové“ zní příliš formálně.

Navíc to není tak docela pravda.

Můj muž a jeho synové šli ven. Když se ta myšlenka objeví, krutě se mi zahryzne do mozku. Už zase. To náhlé, příkré rozlišování bolí. Jenže ono tak náhlé není, že? Měla bych k sobě být upřímná. Bylo to tu vždycky. Nerovnost, o níž oba víme, ale snažili jsme se ji ignorovat. Posledních pár měsíců, kdy rozdíl začal zdůrazňovat Oli, už to ovšem nebylo možné.

Ale oni jsou mí synové. Vždycky jsem je považovala za své syny a milovala je, jak jen jsem dokázala. Nemohla jsem je milovat víc.

Opravdu.

Dělala jsem všechno, co mámy dělají – koupala je, krmila, nakupovala pro ně, hrála si s nimi – uf, ty nekonečné pitomoučké hry! Taky jsem je učila. Nejen písmenka a zavazování tkaniček. Učila jsem je plavat a jezdit na kole, odměřovat ingredience při vaření, zapínat knoflíky, říct, kolik je hodin, nebo přecházet silnici. Snažila jsem se je naučit všechno možné, aby měli znalosti, aby se vyznali a chtěli se učit dál, protože přesně tohle se jim mohlo hodit v samostatném životě. Jenže děti nejsou vždycky tvárné. Nechtějí chápat, že vám jde o jejich bezpečí a že jim pomáháte dospět. Považují vás prostě za přísného rodiče, posedlého domácími úkoly a čištěním zubů.

Ale oni jsou moji synové, ať si Oli říká, co chce.

Láme mi to srdce. Všichni mě varovali, že to přijde. Že se někdy v pubertě proti mně začnou vymezovat, zkoušet, co vydržím, protože budou mít jiné zájmy, začnou si budovat vlastní svět a změní se v malé parchanty. Moje kamarádka Fiona tvrdí, že by Oli mohl dělat mnohem horší věci než mi říkat Leigh. Chodit za školu, krást v obchodech nebo se každý večer zkouřit. Prý mám být vděčná. Ale to mi bohužel nejde, jsem z toho v háji. Tohle totiž není jen přechodná fáze, je to jasný protest. Má pravdu, nejsem jejich biologická máma, ale jinou nemají, takže by aspoň mohl věřit, že dělám, co můžu. Mívali jsme k sobě tak blízko.

Dnes ráno jsme se kvůli tomu zase pohádali. Vyplňovala jsem pro něj on-line přihlášku na maturitní večírek. Obvyklé dotazy na alergie (žádné nemá) a potvrzení, že smí s dozorem na afterparty (podepsala jsem). O nic problematického nešlo. Ale on řekl, že na to nemám právo. Přitom za ten jeho zatracený večírek platím.

Mark se jen ozval, že na to není vhodná chvíle, což říká pořád. Nemáme se hádat ve všední den, protože děti musejí do školy a brzy je čekají závěrečné zkoušky, a o víkendech taky ne, protože bychom si kazili volný den. Vlastně bychom o tom neměli začínat nikdy. Jenže Oli už začal a supí, vrčí, mračí se a odpovídá jednoslabičně skoro pořád.

A když odejdou – nerada to přiznávám, ale občas, když za nimi bouchnou dveře, nastane docela jiné ticho. Ticho může být i klaustrofobické, obviňující, ale v tomhle případě si oddechnu. Když na mě nikdo nezírá, líp se mi přemýšlí.

Už zase šli navštívit Markovu švagrovou. Mark udržuje blízké vztahy s rodinou bývalé ženy, s její sestrou Paulou zvlášť. Obvykle se za ní vypravím s nimi, dnes jsem ale našla dost důvodů, proč zůstat doma. Řekla jsem, že musím vyřídit pár telefonátů, hodit prádlo do pračky a taky vytřít v kuchyni. Nedělní oběd nám totiž „zpestřil“ kocour Topaz. Zatímco jsme jedli, skočil na linku, prošel se po mastném plechu a nechal stopy po celé kuchyni. A protože je to velký žrout, stihl ukrást i okousanou kuřecí kostru. Což vedlo k menší krizi, protože Seb začal panikařit, že se kocour zadusí ostrou kostí. Nic takového se nestalo, jen se vztekal a prskal, když jsem mu úlovek vzala. Nejsem příliš pečlivá hospodyňka, i když za svobodna jsem doma měla vždycky uklizeno. Pak jsem si ale na magnetce na jedné lednici přečetla sdělení, že Dokonale uklizený byt je známkou promarněného života, a nemohla jsem než souhlasit.

Nemám ráda zbytečnou práci, a hlavně nerada ztrácím čas.

Ani při svých nízkých nárocích na úklid jsem ale nemohla nechat kuchyň takhle zaneřáděnou. Kluci by omastek ještě roznosili na koberce a trochu neohrabaný Seb by po něm uklouzl. A tak jsem se rozhodla, že uklidím.

Navíc hřbitovy nesnáším.

Dnes je to jedenáct let, co Frances zemřela, Mark přišel o první ženu a kluci o skutečnou matku. Moje předchůdkyně. Předskokanka. Mark zajde s kluky na její hrob a Paula s manželem a třemi dcerkami se připojí. Frances je pochovaná jen kousek od jejího domu, sestra hrob navštěvuje – uklízí ho a vyměňuje květiny. Dcery bere s sebou tak často, že o tom mluví stejně jako o návštěvě babičky nebo dětského hřiště. „Půjdem se zas podívat na tetu Frances?“ ptají se docela nadšeně. Snad hlavně proto, že jako všechny holky rády zajdou i do květinářství. Nebyly totiž ještě na světě, když Frances zemřela, matka pro ně a naše kluky ovšem udržuje vzpomínku na ni živou. Neustále Olimu se Sebem vypráví historky z mladí. Má na to samozřejmě právo, jen by si občas mohla najít i jiné téma. Nemusela by každou chvíli vykřiknout třeba: „Jé, ty máš rád bábovku s čokoládou? Tu tvoje maminka milovala.“ A kdo ne? Nebo: „Tolik mi připomínáš maminku, když byla ve tvém věku.“

Kluci jsou ve skutečnosti velmi podobní svému otci, ale mohli po matce zdědit její pohyby a mimiku, což nemůžu vědět. Nechci její památku pošlapávat. Byla to podle všeho skvělá ženská – laskavá, trpělivá, inteligentní i vtipná. Všichni na ni totiž vzpomínají jen v dobrém (což je tedy trochu zarážející, protože nikdo nejsme dokonalý). Chápu i to, že některé lidi návštěva hřbitova utěšuje, můžou zesnulým vzdát úctu a ukázat, že nezapomínají. Mně se to ale zdá trochu morbidní a v tomhle případě jako přesilovka proti mně.

Je tedy jasné, že si s Paulou nejsme zvlášť blízké. Nehádáme se, ale nějak jsme k sobě nenašly cestu. Její odtažitost je vlastně pochopitelná. Mark si mohl sehnat novou ženu, ona novou sestru ne. Dobře vím i to, že kdyby Frances tak záhy nepodlehla rakovině, Mark by si mě ani nevšiml. To nebyl pár, který měl důvod se rozejít; byli spolu šťastní.

Jenže Frances zemřela.

A mně dá dost práce nepovažovat se za zboží z druhé ruky a musím si neustále připomínat, že nejsem žádný plán B, jen jiná cesta. I já s nimi chodím na hrob o jejích narozeninách, a dokonce na Štědrý den předtím, než jedeme navštívit Markovy rodiče. To mě vždycky dohání k šílenství, protože o Vánocích mám spoustu jiných úkolů, které těžko stíhám. Chodit ke hrobu i v den výročí smrti už mi ale přijde přehnané.

A tak budu radši drhnout kuchyni.

Až uklidím, uvelebím se na gauči a obvolám svoji rodinu a známé. To bude moje odměna za práci. Začnu si plánovat další týden, nechám si doporučit nějaké dobré restaurace a bary a zkusím se uklidnit tím, že můj život nestojí jen na tom, jestli jsem dobrá manželka a náhradní matka.

Jinak jsme ale docela šťastná rodinka. Vlastně skoro pořád. Jde jenom o to, že být matkou je někdy pořádně nevděčný a beznadějný úkol. A pokud ne beznadějný, pak rozhodně mimo veškerou kontrolu. Bezmoc je to nejtěžší, co jako rodič záhy zažijete. Ať se snažím sebevíc, štěstí a úspěch synům zaručit nedokážu. Je tu tolik vnějších sil a okolností, které moji snahu nabourávají. Lidi, na kterých jim záleží víc než na mně, jako party kamarádů, otravní učitelé, počty lajků a sledujících na Instagramu. Jestli si je vyberou do týmu nebo pozvou na večírek, jestli nejsou moc malí, tlustí nebo poďobaní. Jestli můžou být v něčem, v čemkoli nejlepší. Vše se zdálo o tolik snazší, dokud byli malí a na většinu bolístek stačilo pohlazení, náplast nebo lízátko.

Hudbu poslouchám radši, když jsem doma sama. Má to dva důvody. Jednak tím zaplním prázdno, které obyčejně maskuje puštěná televize, jiná hudba a rachot videoher, a jednak, když jsou kluci doma, ani bych pořádně neslyšela, jaká skladba zrovna hraje. Oli má rád rap a hip hop, Seb předstírá totéž, protože je ve fázi nezřízeného obdivu a ve všem se po starším bráchovi opičí – napodobuje jeho styl oblékání, tvrdí, že má rád stejnou muziku, jídlo i televizní pořady, což Oliho dost štve. A jelikož oba poslouchají neodbytné rytmy s agresivními texty, které duní bytem, kdykoli jsou doma, nemám šanci se nějak prosadit. Taky nemůžu říct, že bych se v hudbě vyznala, a kapely jsem přestala sledovat, když se z hitparád vytratily Oasis a Blur. To, co mám ráda, na Radiu 1 moc nepouštějí, ale miluju tanec. Miluju rytmus, co mi rozvibruje tělo, a nejspíš jsem jako ti pijáci, kteří řeknou, že se ve vínu nevyznají, jen vědí, co jim chutná.

Občas se zaposlouchám a zaujme mě něco z toho, co si pouštějí Oli a Seb, a řeknu třeba: „Hm, to je dobrý! Kdo to je?“ Ještě před půl rokem to Oli rád slyšel – usmál se, pustil mi na YouTube nějaký nesrozumitelný klip a začal mi o zpěvákovi vyprávět: že už seděl, že hrál z jachty pro diváky na břehu nebo že rozdal deset milionů lidem ze své čtvrti. Jako by popisoval svět mimozemšťanů, protože jsem z doby, kdy rockové hvězdy šokovaly maximálně očními linkami. I tak jsem ho ráda poslouchala, dívala se, jak ožil, a cítila se poctěná, že své nadšení sdílí právě se mnou. Chybí mi to. On mi chybí.

Jednou jsem nerozvážně prohlásila, že Taylor Swift je takové moje duchovní zvíře, to, když ji zrovna hráli na Radiu 1 a já měla pocit, že zpívá přesně o tom, co cítím. Tedy co jsem cítila, když jsem byla mladší a zranitelnější. Tyhle věci se ale možná u žen tolik nemění, ani když se vám svět kolem zdá čitelnější. Někdy v té době jsem si bohužel všimla, že se ke mně Oli začal chovat jinak. Duchovním zvířetem jsem myslela spřízněnou duši, on však nechtěl vidět pokus o vtip a citové propojení. Jako by ho náhle rozzuřilo, že bych mohla narušit jeho mladý svět s jeho možnostmi, tajnými plány, láskami a aktivitami.

„Ty vůbec netušíš, co to znamená!“ vyštěkl. „Jinej člověk nemůže bejt tvoje duchovní zvíře!“

„Já vím, to je jen legrace,“ usmála jsem se, abych ho dostala na svou vlnu. „Ona je super, ne? Jako by o touze, chybách a vítězstvích věděla všechno.“

Když jsem slyšela tu píseň, stáhla jsem si do telefonu poslední album Taylor Swift a pustila mu ho. „Poslouchej.“ A pak jsem začala tančit po kuchyni.

Kdysi jsme se s Olim sblížili právě díky tanci. Rád mi stoupal na špičky a pak jsme spolu podivně šoupavými kroky tančili, jak to kdysi dělával můj otec se mnou. Teď už je na to Oli moc velký, vždyť mě dávno přerostl. Ale tančí skvěle. Ráda se na něj dívám. Jen sebevědomý teenager dokáže takhle tančit, zvlášť v kuchyni se svou matkou. Ten den, když jsem pustila Taylor Swift a čekala, že se ke mně připojí, se ale jen zamračil. Řekl, že Taylor Swift stojí za hovno, a zmizel ve svém pokoji. Od té chvíle jsme spolu ani jednou netančili.

Užívám si luxus prázdného domu, zesiluju zvuk, poslouchám její dojemné texty a kouzelné melodie a přitom vytírám podlahu. Zpívá o mladé lásce a nezodpovědnosti. To jsme s Markem nikdy nemohli zažít. Už byl otcem, když jsem ho potkala, a sama jsem se stala mámou, když jsem kývla na to, že spolu začneme chodit – nebo spíš náhradní matkou, skoromatkou. Ale když poslouchám tu píseň, vrací mě zpět do časů šílené zamilovanosti s pekelnými následky. Pořád ráda tančím, je to moje radost a extravagance, kterou si umím užít. Tuhle osamělou neděli beru jako utajený vzrušující dárek. Začnu pohybovat boky a nohy se v rytmu přidají. Text i melodie mi pronikají do těla jako něco cizího, a ne, nebráním se, já se jim svobodně, beze zbytku poddávám. Obyčejně se snažím ovládat, mít kontrolu nad sebou, časem, chodem rodiny. Jsem dost přecitlivělá a neustále hlídám, jestli na ostatní působím dobrým dojmem. Ale když začnu tančit, na všechno zapomenu. Paže a nohy se zbaví tíhy, kroutím boky, házím hlavou. Popadnu mop jako tanečního partnera a několikrát se s ním zatočím dokola.

Zatímco tančím a uklízím, obloha se venku mění z ublížené šedé na tmavě indigovou. Mark pošle textovku, že s kluky zajde k Paule na večeři. Už se rozhodl a na nic se mě neptal, jen mi to oznámil. Ale jelikož jsem chtěla udělat jen pár sendvičů, neměla bych si stěžovat. Když je podlaha čistá a kuchyň se jen blyští, odkládám mop, kbelík a hadry a jako Popelka, co si nechce nechat ujít ples, tančím dál. Začínám se potit, vlasy se mi vzadu lepí na krk, ale je mi skvěle. Absolutní požitek a volnost. Svoboda. Proto se na Marka s kluky zlobím, že mi to chtějí brát.

A pak je zaslechnu, jak se mi smějí. Dost hrubě a nahlas. Venku se setmělo a v kuchyni se svítí, tak jsem tu trochu jako na jevišti – odhalený performer. Mark, Oli a Seb stojí za prosklenými dveřmi na terasu a řehtají se jako hyeny. Napadá mě, jak dlouho tam asi stojí. Pak se přihrnou do domu, smějí se dál a vtipkují na můj účet.

„To teda bylo divadlo,“ řekne Mark. Krátce mě políbí, jeho studené rty mě zobnou do rozpálené tváře. „Zapomněl jsem klíče.“

„Mami, ty tancuješ jako naše babička,“ prohlásí Seb. To jistě ne, protože babička pořád tančí twist – což je obdivuhodné –, a já aspoň něco z devadesátek. No ano, nejspíš jsem se v nich zasekla, je to ale mnohem víc poskakování a mávání rukama. Vím ovšem, jak to Seb myslí. Rychle si dám ruce v bok a mám chuť je rozsekat na kousky. Dokonce si představím, jak se natahuju ke stojánku pro jeden z porcovacích nožů.

„Umyjte si ruce. Ale pořádně,“ zavelím. „Než dvakrát přezpíváte Happy Birthday, jak nám radí vláda.“ Nikdo nereaguje.

„Ty jsi vážně lúzr, Leigh,“ ozve se po chvilce Oli, prodere se kolem mě k míse s ovocem, co jsem naaranžovala na stole, popadne jablko a vztekle se do něj zakousne. Pak zavrtí hlavou. Ne jako já při tanci, radostně a svobodně, ale spíš zoufale. Znechuceně. „Prostě trapná.“

Obrátím se k Markovi a očima ho prosím, aby nějak zasáhl. Vím, že mi rozumí. Jenže on jen pokrčí rameny, jako by říkal: Do toho mě netahej, to je tvůj boj. Být manželkou a matkou je spíš, jako by někdo pomalu krájel na kousky vás. A tak se narovnám v zádech a nepatrně se pousměju. Nikdo by v tu chvíli neuvěřil, že jsem v pohodě, ale nechci dělat scény. Nebo možná chci, jenže Mark ne. Vždycky se snažím ovládat, jen já rozhoduju o tom, co dám najevo, a tak zachovám klidný, nečitelný výraz a hlavu držím vzhůru. Mezi svými se člověk nemá cítit jako outsider, je to nepřirozené.

„Koupíme si psa?“ zeptá se Seb.

„Ne,“ odseknu. Takhle se ptá už půl roku. Obvykle se ho snažím odmítnout citlivěji, ale teď na to nemám sílu ani trpělivost. Jak bych se při tom všem měla ještě starat o psa?

Seb se zarazí a zesmutní. Ihned se cítím provinile. Dvanáctileté děti by si neměly dělat starost o své rodiče. Tohle je hodný, laskavý kluk a dobrý pozorovatel. Legrační optimista, který by kolem sebe rád viděl spokojené lidi. „Co se stalo?“ zeptá se teď.

Jak mu mám říct, že jde všechno do háje, snad kromě něj? I můj vztah k němu je ale trochu komplikovaný – žádná radost v mém životě není ryzí. Což bude jen moje vina.

„Ale nic, jsem prostě unavená. Hele, co kdyby ses šel osprchovat? Já ještě zavolám Fioně, a než půjdeš spát, zajdu se na tebe nahoru podívat.“ Seb přikývne a poslušně odběhne, jako by chtěl věřit, že o nic jiného nejde.

Naliju si plnou sklenici vína a pak se jdu svěřit Fioně, co mi zas řekl Oli. Snažím se, aby to znělo, že o nic hrozného nejde, ale ona už mě zná. Jsem vlastně ráda, že nad tím nemávne rukou jako Mark. Potřebuju někoho, kdo se mnou soucítí a ujistí mě, že je to nefér a že by se ke mně Oli takhle chovat neměl. Už několikrát se u nás mluvilo o tom, že by kluci mohli zajít k psychologovi, a možná to napadlo první právě Fionu. Dnes to ovšem nadhodí znovu. Je to má nejlepší kamarádka a mám ji opravdu ráda, ale nemohla si najít horší chvíli.

„Proč myslíš, že potřebují terapii?“ vybafnu.

„Kvůli zpracování žalu.“

„Jakého žalu?“

„Kvůli mámě přece.“

„Já jsem jejich máma,“ zdůrazním.

„Myslím tu biologickou, samozřejmě,“ odpovídá co nejtrpělivěji.

„Ta umřela dávno, když byli oba malí. Už skoro deset let jim mámu dělám já.“

„No právě proto, že byli moc malí, aby se s tím dobře vyrovnali. Možná by s tím potřebovali pomoct teď.“

„Jejich matka jsem já,“ opakuju zarytě. „Nestojím o to, aby jim nějaký terapeut dělal v hlavě guláš.“

„Co se děje, Leigh? Mám dojem, že něco není v pořádku.“

Nezeptá se přímo, jestli jde jen o Oliho nebo o něco v práci. Nechává to otevřené a mně ta otázka náhle připadá skutečně nebezpečná. Co když odpovím? Mám se jí svěřit? Ta otázka probudila velmi bolestnou potřebu a já mám náhle strach, že už na mě bude dotírat věčně. Že už ji nepotlačím.

Na tohle odpovídat nesmím. Nemůžu.

3

Leigh

Před deseti lety

Je neděle odpoledne a svítí slunce, což je pro lidi žijící mimo Londýn vždycky jako dar z nebe. Mají šanci se projít nebo projet na kole někde mezi kopci nebo v národním parku, svalit se na zahradě do lehátka, hodit na gril nějakou uzeninu nebo si zajít do venkovské hospody. Pro dvě třiatřicetileté heterosexuální ženy z Londýna, které sdílejí přecpaný byt ve druhém patře, jsou to spíš dny, kdy si připadají jako nahý v trní. Podobně jako o Vánocích, Velikonocích nebo o státních svátcích. Nic uspokojivého. Jakmile se slunce opře do oken, která by se už měla umýt, cítíme se tam s Fionou jako v pasti. Byt, který by jindy mohl působit jako příjemné doupě – i s policemi z Ikey a šňůrou barevných světýlek ve tvaru papriček na lince –, budí náhle dojem studentské koleje, kde žijí infantilní holky, a dřez páchne o něco víc.

Obě dobře víme, že už bychom měly být někde jinde, o něco výš v potravním řetězci – posedávat před nějakým bistrem s přítelem, smát se a jíst melounový salát s fetou nebo zabíjet čas na nějaké grilovačce a dohadovat se se snoubencem, jaká barva bude do renovované kuchyně nejlepší, případně už namáčet nožky batolete ve fontáně na Trafalgar Square. Obě jsme nějak zmeškaly, co mnoho našich známých zvládlo levou zadní. Za špatného počasí můžeme tyhle skutečnosti skrýt před světem i sebou samými v bytě, zapomenout na ně, koukat na pitomou reality show nebo zírat do mobilu. Jenže když je tak pěkně, existuje nepsané pravidlo, že nás byt musí vyvrhnout ven a my se máme snažit někam ve světě zapadnout. Nebo se tam vměstnat.

„Nepůjdeme do parku?“ navrhnu opatrně.

„Tady u nás?“ zeptá se Fiona. Je skoro jako moje sestra, což znamená, že spolu skvěle vycházíme, ale i to, že mě zná skrz naskrz, což je snad ještě důležitější.

„Jo, ten jsem myslela.“

„Neměly bychom někdy vyrazit do opravdického?“ Vím, jak to myslí. Jako vždy. Sice umí být i panovačná, já ale vím, že tím maskuje svoji vnitřní nejistotu, což se někdy jeví jako podrážděnost a náročnost. Nebo odtažitost. Mně to sice nevadí, mužům ale většinou ano. Myslí tím, že vysedávat na travnaté ploše sevřené mezi domy a tratí působí trochu poraženecky. Místní parčík bude plný rodin s dětmi, což je pochopitelné, protože po vyčerpaných rodičích nikdo nechce, aby se pokaždé vypravili do Hyde Parku na kolečkové brusle, na skateboard do Alexandra Palace nebo na jeleny do Richmondu. Většinou stačí, když děti obléknou a povinně vytáhnou před dům. Jenže ženy na vrcholu sil jako my dvě s Fionou, které stále hledají spřízněnou duši, by ještě měly mít dost energie na delší výlety. A pokud nemají, je to stejné, jako by to už vzdaly.

Chvíli zíráme jedna na druhou, protože nic z toho nepotřebujeme vyslovit nahlas. „Jestli zůstaneme tady, můžeme si skočit domů na záchod, když bude třeba,“ podotkne Fiona za okamžik.

Přikyvuju – jak vypadají záchodky v Glastonbury, si obě pamatujeme dobře.

Připravíme se aspoň co nejlíp na piknik. Někdy loni jsme začaly víc dbát na to, co jíme. Čím méně radosti jsme zažívaly na poli randění, tím spíš jsme emoční prázdnotu zaplňovaly návštěvou místního lahůdkářství. Obchod plný kořeněných uzenin, drahých sýrů a mnoha druhů oliv byl vzrušující i strašidelný zároveň a utrácely jsme v něm měsíčně přibližně stejně jako za nájem. Nemáme sice přítele, děti nebo hypotéku, zato spořádáme pořádný kus nasoleného prasete. Dnes jsme si koupily tři druhy dobrého sýra a výběr uzeniny na obložený talíř. K tomu předražené balení hotového ovocného salátu, jehož praktičnost ospravedlňuje vysokou cenu. Pak provinile pohlédneme jedna na druhou a přidáme do košíku i čtyři luxusní čokoládové dortíky. U pokladny tam ještě nenápadně podstrčím sáček karamelového popcornu a Fiona rodinné balení zeleninových chipsů. Je toho hodně, ale vynasnažíme se. Nakonec postačí už jen lahev perlivé vody a prosecco kvalitní značky. Z obchodu vycházíme v dobré náladě.

Přesně, jak jsme předpokládaly, park zaplnily rodinky, milenecké páry ale vidět nejsou, ty jsou totiž nejhorší. Mám dojem, že si čerstvě zamilovaní potrpí na vycházky v hlavních londýnských parcích, protože to na Facebooku vypadá líp. Sociální sítě mají na randění neoddiskutovatelný vliv. Stejný jako fyzická přitažlivost a jen o něco menší než roční výdělek partnera. Často si povzdychnu, že se seznamování neustále tak komplikuje. Mí rodiče se potkali díky nějaké známé, kterou napadlo, že by „se k sobě mohli hodit“. Dnes by něco takového lidi považovali za nevhodné. Možná i proto, že se většina v raném mládí vyspí se všemi jen trochu přitažlivými kamarády a doporučovat je někomu dalšímu by vypadalo divně. Hej, pro mě úplně nebyl, ale ty bys ho třeba ocenila… O odložené zboží se nikdo moc nezajímá. Myšlenka na sex mě přivádí k jinému závěru. Možná se milenecké páry v Londýně o nějaké parky a slunce vůbec nestarají. Zalezou si prostě do postele, kde se pobaví a zpotí dosyta. Láska jim dodá dost sebedůvěry, aby klidně „zahodili“ celý víkend, protože tak to milenci, zapletení jeden do druhého, rozhodně nevnímají. Myšlenky na tyhle imaginární páry vyvolávají vzrušení i depresi zároveň.

Rozložíme si s Fionou na trávě deku, usadíme se na ni a pustíme se do jídla. Sem tam něco prohodíme, ale pravá konverzace to není.

„Hm, tomu říkám brie.“

„Je dobrý?“

„Boží.“

„Podáš mi ten chleba?“

„Chceš dolít pití?“

Nepotřebujeme neustále klábosit. Známe se ostatně už dvanáct let a máloco nás na té druhé překvapí. Všechny zajímavé historky už jsme si vyprávěly. Novinky z kanceláří, kde pracujeme, jsme už rozebraly. To ale nevadí, protože i sdílené ticho je v tomhle případě příjemné. Poznaly jsme se hned po maturitě v čekárně jedné personální agentury. Ani jedna z nás tehdy nevěděla, co přesně chce dělat – já jen to, že by mělo jít o práci v kanceláři, Fiona měla zájem spolupracovat s módními návrháři nebo interiérovými designery, prostě o co nejméně nudnou činnost. Daly jsme se do řeči, a poté co jsme se v agentuře zaregistrovaly, jsme se stavily na kávu a dychtivě si vyprávěly o svých snech i nejistotách. Sblížily jsme se v podstatě hned. Díkybohu za to, že mám někoho jako Fiona. Ona je asi můj nejbližší a nejmilejší člověk. Přála bych si samozřejmě, aby to byl manžel a děti, jenže když nikdo takový není, jsem vděčná za Fionu.

Bydlely jsme spolu hned od začátku, pak jsme se na chvíli rozešly, ale když se nám oběma kolem třiceti rozpadl vážný vztah, nemohly jsme si dovolit samostatné bydlení a nechtěly být samy, zase jsme se sestěhovaly. Hodilo se nám to, ale užily jsme si i dost zábavy. Mělo to být na přechodnou dobu a byt jsme nekoupily, abychom finančně nevykrvácely, jenže za tři roky ceny nemovitostí raketově stouply. Měly jsme si byt koupit včas.

Fiona si nasadí sluchátka a zavře oči. Já se natáhnu pro svůj paperback. Otevřu knížku tam, kde jsem ji založila, ale nedokážu se soustředit. Slunce pálí, prosecco už mě trochu rozklížilo, a když musím odstavec přečíst několikrát, rozhodnu se radši pozorovat lidi v okolí. To dělám ráda. Mnohem radši je pozoruju, než se nějak účastním, a sluneční brýle představují výhodu. Nikdo se nemůže zlobit, že na něj zírám příliš dlouho. Ze zvyku odhaduju, co je kdo zač a co má za starosti. Už jsem slyšela, že je to trochu otravné. Já asi ale myslím, že je spousta lidí, kterým jde všechno nějak líp, život je baví nebo mají víc energie. Mezi ně rozhodně nepatřím. Někdy mě napadá, že když je budu bedlivě pozorovat, něco se přiučím, přijdu na to, jak se správně chovat a jak mezi ně zapadnout – což mi většinu života nejde.

Nedělám si ale moc nadějí. Vidím taky, že je tu spousta nakvašených rodičů, kteří se dohadují, protože jeden už má služby u houpačky po krk, kdežto druhý si v klidu telefonuje. Jiní si zas očividně nemají co říct. Rodinný život rozhodně není zárukou šťastné budoucnosti. To vím až moc dobře. Jenže vidím i ty, kterým se daří skvěle. Radují se, že jejich baculatý capart udělal něco běžného, jako když třeba utrhl sedmikrásku nebo pohladil psa. Podávají mu velkou zmrzlinu a nechají se odměnit šťastným úsměvem. Je mi jasné, že bych toho měla nechat – občas si vážně připadám jako voyeur – a spíš se do něčeho zapojit, ne se jen věčně vznášet na okraji skutečného života. Kdybych si mohla dovolit psychoterapeuta, nejspíš by se mnou brzy začal rozebírat, že nemůžu mít děti. Jenže to nemá smysl, a tak je možná dobře, že na terapie nemám dost peněz.

Všimnu si chlapíka s hustými černými vlasy. Tak černými, až mě napadne, jestli se nebarví, protože mu bude dost přes třicet, možná i něco přes čtyřicet, a tou dobou už přece všichni se šedinami bojují, ne? Hned má o pár bodů míň, protože u mužů je to zbytečně marnivé. Což je samozřejmě hloupý názor, protože za a) ten muž se mě neprosil, abych ho posuzovala a nejspíš by mu bylo fuk, co si myslím, a za b) je to pokrytecké, protože sama si vlasy barvím skoro odjakživa. Teda od puberty, jen kvůli módě a pro zábavu. A posledních pár měsíců i z nutnosti. Kolem čela se mi předčasně, jak si ráda myslím, začaly objevovat bílé (ano, rovnou bílé) vlasy jako houby na podzim.

On má ale i obočí nápadně tmavé, stejně jako chlupy na nohou, takže se třeba nebarví. Všimnu si i výrazné dolní čelisti a opálení. Hodně mužských v Londýně tráví většinu času nad laptopem a je to znát. Tenhle se naopak jistě pohybuje víc venku. Je moc hezký, jen průměrně vysoký, necelých sto osmdesát, ale rozhodně silný a výrazný. Právě popadl své dva malé kluky a posadil si je zlehka na ramena. Oba naráz, jako akrobat v cirkuse. Nejspíš se nesnaží upoutat pozornost, ale daří se mu to. Je na něj pěkný pohled. Všimnu si, že se po něm ženy otáčejí, a to i ty, které jsou tu s manžely a dětmi. Jeho synům je tak pět a dva roky a oba se otci podobají. Taky mají silné ruce a nohy a pleť, co se snadno opálí. Zdají se energičtí a divocí. Oba mají husté tmavé vlasy jako táta, a přestože to na dálku nerozeznám, představuju si i husté dlouhé řasy jako vějíře. Jediný rozdíl vidím v tom, že ten mladší je takové otevřené, radostné stvoření, kdežto ten starší se častěji mračí. Působí vážněji, stejně jako jeho otec.

Pozoruju toho pohledného chlapa, oceňuju, co je na něm pěkné, a hned mě ovládne známý, nepříjemný pocit – začnu žárlit na jeho ženu. Nikde ji sice nevidím, hraje si s dětmi sám, takže jí možná dopřál volné odpoledne. Třeba šla na manikúru, na drink s kamarádkou a on prohodil něco jako: „Jen jdi, zlato, vždyť si to zasloužíš. Máš kluky na starost celý týden, teď je řada na mně.“ Už předem ji nesnáším. Ne doopravdy, vždyť ji ani neznám.

Ale stejně.

A pak se to stane. Je to chvilička, ale v paměti mi zůstane zarytá jako zpomalený film. Jen na pár vteřin se zadívá jinam, když ten starší vykřikne: „Hele, tati!“ Chlapec se postaví na houpačce a neohrabaně pokrčí nohy, aby ji rozkýval. Zarachotí řetěz.

„Hned si sedni!“ přikáže mu otec a zní to až staromódně přísně. Chlapec se zamračí, protože chtěl předvést, jak je šikovný, a nedochází mu, proč se táta zlobí.

„Spadneš! Chceš mi přivodit infarkt?“ dodá otec na vysvětlenou.

Kluk tedy podle instrukcí pomalu pokrčí nohy v kolenou a nakonec si sedne, až se houpačka zatřese. Ten mladší se mezitím z nedočkavosti otci vysmekne a chce sjet z klouzačky sám. Místo toho se překulí přes její hranu a padá po hlavě na škváru, jako by skákal do bazénu. Jeho silné tělíčko pád ještě zrychlí, a přestože spadne z necelých dvou metrů, ten náraz mě roztřese do morku kostí.

Nos, rty i hlavu má od krve.

Ihned vyskočím a ženu se k nim, přestože jsem obyčejně zdrženlivější. Otec jen stojí a zírá. Nesehne se k dítěti, jak bych čekala, nehýbe se, jako by byl v šoku. Klučina nekvílí, což je taky divné. Je snad v bezvědomí? Opatrně se dotknu jeho teplé ručky a on zamrká. Není bez sebe, jen ho to překvapilo. Proč nebrečí? Zírá na mě užaslýma očima, jako by na mě spoléhal. Netuším, proč ho napadlo, že mi může věřit. O dětech a zraněních nevím nic, a přesto mám pocit, že mě potřebuje. Dívá se na mě, jako bych byla všechno, co má, protože jeho táta se zdá nepoužitelný, a v tu chvíli je to asi pravda.

„To nic, to nic,“ zašeptám. „To zas bude dobré. Jsem u tebe.“ Vytáhnu telefon a volám záchranku.

Mám na sobě tílko a rozepnutou košili a tak si košili svléknu a přitisknu mu ji k ráně na hlavě. Nevím, jak se poskytuje první pomoc (proč jsem kruci nešla na nějaký kurz?), jen instinktivně tuším, že krvácení je třeba zastavit. Starší kluk mezitím doběhne k otci. Oba mě sledují, ale drží se dál ode mě i jeden od druhého. Nemám čas myslet na to, proč se tak chovají, ani se rozčilovat, ale pak si v jejich pohledu všimnu podivného strachu. Oni už zažili něco hrozného a čekají to nejhorší. Jsou k smrti vyděšení.

Než dorazí sanitka, šeptem uklidňuju všechny tři. Říkám, že to vypadá horší, než to je (ale jistá si nejsem). Slibuju, že s nimi zůstanu, když se mě na to otec zeptá, protože v tu chvíli nedokážu odmítnout. Fiona jen šokovaně přihlíží. Není zvyklá, že bych měla kontrolu nad situací. Kolem nás se shlukuje pár zvědavců. Lidi se několikrát ptají, jestli jsme už volali sanitku. Někdo přes dítě na zemi přehodí bundu a jiný se zas ptá, jestli nechce napít. Nato se ozve někdo další, že by raději neměl pít ani jíst, jen pro případ. Po chvíli se začnou rozcházet. Rodiče nechtějí, aby se na to jejich děti musely dívat, jen na mě kývnou a zašeptají: „Vy už se o to asi postaráte.“ Nemám tušení, jestli s chlapečkem můžu hýbat. Slyšela jsem, že spíš ne, pokud hrozí otřes mozku, on si ale sám nějak posune hlavu do mého klína. Krev z jeho odřené tvářičky se vsakuje do mé bílé krajkové sukně. Hladím ho po ruce, držím ho za ni a on ze mě ani na okamžik nespouští velké hnědé oči.

„Jak se jmenuješ, andílku?“

„Sebastian,“ odpoví za něj otec.

„Ale říkáme mu spíš Seb,“ dodá bratr. „Já jsem Oli,“ napadne ho ještě.

„Ahoj Oli,“ usměju se, ale neoplatí mi to.

Posádka sanitky mě považuje za Sebovu matku. Vysvětluju, že to tak není, a oni taktně a svižně dělají svou práci. Očividně nechtějí ztrácet čas. „Kdo s námi teda jede?“ ptají se rázně. Seb mě pevně chňapne za ruku a jeho otec si toho všimne.

„Nemohli bychom všichni?“

„To není dovoleno.“

„Prosím.“ Lékař si nejspíš taky všiml jeho zoufalého výrazu, a tak nakonec přikývne.

Neváhám a naskočím do sanitky. Dveře se před zkoprnělou Fionou zavřou.

„Já jsem Leigh Gillinghamová.“

„Mark Fletcher.“

Měla bych se cítit nepatřičně, ale necítím. Chráním je a připadám si užitečná a potřebná jako nikdy předtím.

Na dětském oddělení v nemocnici zjišťuju dvě věci: personál je výkonný, uvážlivý, poučený a vstřícný; celý ten proces je však přesto děsný. Nejdřív Seba odvážejí na rentgen. Marka se stále dokola vyptávají, jak se to stalo. Nejspíš proto, že u zranění dětí je vždy potřeba zvýšená opatrnost. Ujišťuju je tedy, že jsem na vlastní oči viděla, jak Seb spadl z té klouzačky. „Byla to vteřina. Prostě se neohroženě vrhl dolů.“

„No ano, to se dětem stává,“ prohodí sestra soucitně.

Pak nás s Markem a Olim požádají, abychom čekali v malé místnosti, pro rozptýlení dětí vesele vyzdobené. Stěny jsou pomalované duhovými oblouky, na zemi se válejí plastové hračky a koš s knihami. Oliho nic z toho nezajímá. Zírá na dveře, za nimiž zmizel Seb, působí ztraceně.

„Neboj se, doktoři se o něj postarají, oni vědí jak,“ promluvím na něj zlehka. Klimatizace tam běží naplno, ale nechci si oblékat košili potřísněnou krví, i když mi ji už vrátili.

„Co tam s ním asi provádějí?“ ozve se Mark.

Nemám ponětí, ale on asi potřebuje nějakou odpověď. „Po rentgenu ho sešijí, jak říkali. To nebude trvat dlouho. Někdo se jistě brzy objeví a vysvětlí vám, co se děje.“

Mark přikývne a mně přijde podivné, že mi oba tak věří.

„Neměla bych zavolat vaší ženě?“ Už jsem se dívala – na levé ruce má silný zlatý kroužek, přesně, jak jsem čekala. Je přece jasné, že bude ženatý, když má dvě malé děti. Nechápu jen, proč manželce ještě nevolal. Nebojí se třeba, že ho začne obviňovat, že děti špatně hlídal? Dost mých známých děti má a neustále slyším nějaké narážky na to, jak je ten druhý vychovává: „Je někdy tak hrubý, když si s nimi hraje.“ „Ještě se ani nenaučil přebalovat, přitom tam jsou suché zipy. Copak je to tak těžké?“ Neznám však nikoho, kdo by se v takové chvíli neozval manželovi nebo manželce. Je tenhle člověk pořád v šoku a nenapadlo ho, že by to bylo rozumné?

Zmateně na mě pohlédne. „Nemám ženu.“

„Aha.“ Je rozvedený, tátu dělá o víkendech. Část mého mozku začne radostně výskat, část mého těla od pupíku dolů už tančí divoký oslavný tanec. Neměla bych se těšit z toho, že je někdo rozvedený, to je pro děti vždycky smutné. Navíc stále nosí prsten, takže to bude čerstvé a ještě se nechystá hledat někoho nového. Svoje pocity ale nemůžu tak docela ovládnout. Asi bych neměla zírat na ten prsten, je to neslušné.

„Už nemám. Zemřela.“

„Ach.“ Mám chuť propadnout se do země a nevím, co říct. Se smrtí si nevím rady. Kdo taky? Naši předkové sice byli zvyklí vystavovat své zesnulé v salonech, ale časy se mění. Nakonec ze sebe vysoukám naprosto běžnou odpověď: „Omlouvám se.“

„To nic,“ pokrčí rameny. „Tedy je to samozřejmě šílený, ale vy za to nemůžete.“

„Kdy?“

„Před pěti měsíci.“ Tím se asi vysvětluje, proč tak ztuhl, když se Seb zřítil z té klouzačky. Nešlo o reakci neschopného otce, který neví, co si počít, přestože i to je možné, praktická a duchapřítomná mohla být dřív jeho žena. On prostě ztuhl v hrůze a strachu. Bože ne, mého chlapečka už ne. Když o někoho náhle přijdete, svět už není jako dřív, všechno se zdá nejisté. Pořád očekáváte to nejhorší. Proto Mark Fletcher požádal cizího člověka, aby ho doprovodil do nemocnice. Nevěděl, jak čelit další tragédii.

„Jak?“ vyhrknu a mám chuť se praštit. Vždyť mi do toho nic není. Jen mě napadlo, jestli nešlo taky o pád nebo podobnou nehodu, když se tak podivně zachoval.

„Rakovina.“ Pohlédne stranou, ošívá se. Jsem idiot. Tohle jsem nemusela. Sblížila nás jen ta nehoda, jiný základ to nemá. „Hele, já vím, že už byste asi chtěla jít. Díky za pomoc, i tak jsme vás stáli dost času. V sobotu večer máte určitě lepší program než vysedávat na pohotovosti.“

„Vlastně ani ne,“ přiznám se a on se na mě zadívá. Možná s lítostí, možná s úlevou.

V tu chvíli se objeví doktor, který Seba vezl na rentgen, a naznačuje, že by chtěl s Markem mluvit, že s ním má jít jen on. Mark pohlédne na Oliho a očividně přemýšlí, co s ním a kolik by toho Oli měl nebo neměl slyšet.

„Já tady s ním počkám,“ nabídnu se. Mark znejistí. No ano, jak by mi taky mohl věřit?

„Jsem neškodná, vážně,“ dodám a začnu se hrabat v kabelce, i když přesně nevím, co chci najít. Rozhodně s sebou nenosím potvrzení, že nejsem blázen. Nahmátnu peněženku a vylovím z ní řidičák. „Tady – Leigh Gillinghamová, je tam i moje adresa. Nechte si to, já vám zatím syna pohlídám.“ Když se tak slyším, napadá mě, že teprve teď si pomyslí, že nejsem normální. A taky že se vnucuju. Je mu jasné, že se mi líbí on i jeho děti. Ale já chci taky pomoct. Znovu sáhnu do tašky pro profesní navštívenku, trochu zaprášenou a zmačkanou. Možná jsem si mohla koupit jednu z těch peněženek se speciálním oddílem na vizitky. Jenže ty už se stejně nejspíš brzo přestanou používat.

„Jsem obchodní konzultantka,“ dodám, i když zrovna tohle ještě u nikoho důvěru nevzbudilo. Sáhnu do kabelky naposled a vytáhnu sáček rozinek v čokoládě. „Má Oli rád rozinky?“ Oli se zadívá na sáček, pak na otce, ale už nečeká na jeho souhlas a popadne sáček s větší rozhodností, než projevuje jeho otec.

„Mám děsnej hlad,“ oznámí, pak sáček zručně roztrhne a hrábne do něj. Napadne mě, že se možná musel naučit spoustu věcí dělat sám.

Vyčerpaný lékař se znovu ozve: „Já bych vážně potřeboval, abyste šel se mnou, pane Fletchere.“

Mark se ve spěchu zadívá na můj řidičák i navštívenku. Pak si obojí vezme. „Když teda myslíte.“ A běží za lékařem.

Usměju se na Oliho. „Nechceš, abych ti zatím něco přečetla? Mají tu koš plný knížek.“

Kluk pokrčí rameny. „Když chcete.“

„To chci.“ Chvíli čtu, ale jemu se začnou klížit oči a pak si o mě opře hlavu. Vezmu ho zlehka kolem ramen.

„Můžu si vám sednout na klín?“ zeptá se.

Mlčky přikývnu, protože nenacházím slova a srdce se mi toužebně svírá.

4

Leigh

Neměla jsem ponětí, jaké je to ve skutečnosti.

Zřejmě bych se prezentovala jako nekomplikovaná žena, takové mají muži rádi. Ale to já opravdu nejsem.

„Budu ráda.“

„Takže sním chodíš?“ chtěla vědět Fiona.

„Ne.“

„Ale chtěla bys.“