Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Elizabeth Briggs

MĚSÍČNÍ ČARODĚJKY
Vlci zvěrokruhu

Přeloženo z anglického originálu Sun Crossed vydaného
nakladatelstvím Elizabeth Briggs Books v USA v roce 2022.
Cover designed by Natasha Snow
Cover photo by Wander Aguiar

Copyright © 2022 by Elizabeth Briggs
All rights reserved

Translation © Jana Michalcová, 2024
Illustration © Shutterstock/Iftikhar Alam

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 9267. publikaci

Překlad Jana Michalcová
Odpovědná redaktorka Olga Tesařová
Redakční úprava a jazyková korektura Ladislava Součková
Sazba a úprava obálky TypoText
První vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2024

ISBN 978-80-271-7306-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-7305-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-5224-7 (print)

1. KAPITOLA

PO VĚTŠINU ŽIVOTA pro mě chladný svit měsíce představoval útěchu – připomínku, že nejsem sama a že na mě možná, jen možná, někdo dohlíží. Teď mi připadalo, že se mi úplněk zářící nad hlavou při každém kroku po prázdné pláži vysmívá. Vykukoval mezi temnými mraky a vrhal zlověstné světlo na osamělý dům přede mnou, to jediné, co jsem kromě písku a vln viděla v dálce.

Zdálo se mi nemožné, že ještě před pár minutami jsem byla někde úplně jinde – tam, kde svítilo slunce, zatímco kolem mě zuřila bitva. V lese spolu bojovali měnlivci z různých smeček a zároveň se k nám blížily Sluneční čarodějky a vrhaly na nás svou smrtící magii. Jejich magie připravila o život muže, kterého miluju, jen pár vteřin předtím, než mě na tohle prapodivné místo odnesly tajemné Měsíční čarodějky. Prosila jsem je, aby mě vzaly zpátky, ale ony odmítly a nechaly mě na pláži samotnou jen s mým žalem a malou nadějí, že se mi s jejich pomocí podaří Kadena zachránit. Ten malý střípek naděje byl to jediné, co mě nutilo k pohybu.

Jak jsem se blížila k verandě, oblečení mi smáčely chladné dešťové kapky a mrazily mě až v morku kostí. Dům vyhlížel, jako by vypadl z nějakého starého filmu. Patrová viktoriánská stavba s vybledle žlutou a bílou fasádou, doplněná sloupkovým zábradlím a věžičkami. Vchodové dveře byly z masivního tmavého dřeva a vitráže zobrazovaly měsíc v jeho různých fázích.

Zastavila jsem se před domem a sbírala sílu a odhodlání. Za dveřmi čekala Celesta, velekněžka Měsíčních čarodějek, s odpověďmi, které jsem toužila najít od chvíle, kdy jsem se dozvěděla o svém původu. Potřebuju je, pokud chci Kadena zachránit, jenomže po tom, co jsem zrovna prožila, se mi v útrobách stále bouřily emoce, mlely se ve mně a ztěžovaly mi schopnost jasně uvažovat. Nadechla jsem se a otřela si z tváře déšť a slzy. Nemohla jsem si dovolit ten luxus oplakávat v téhle chvíli Kadena, a pokud do tohoto domu vstoupím, možná ho doopravdy nebudu muset oplakávat vůbec.

Natáhla jsem ruku ke dveřím, ty se přede mnou se skřípěním otevřely a odhalily chodbu s kobercem pokrytým spletitým hvězdicovým vzorem. To první, čeho jsem si všimla, bylo mihotavé světlo tančící po stěnách, svit z mnoha svíček na tácech a nádobí, který osvětloval dům. Žádná elektřina – vypadl snad kvůli bouřce proud? Druhá věc, které jsem si všimla, byla, že motiv měsíce a hvězd se opakuje v celém domě na různých drobných předmětech a polštářích, na obrazech visících na stěnách a vyřezaných do tmavého dřeva nábytku.

Celesta se zjevila ve dveřích, bledá jako duch s dlouhými stříbřitě bílými vlasy, a pokynula mi, abych ji následovala. Své černo-stříbrné roucho spolu s měsíční korunou odložila a měla na sobě jednoduché modré šaty s dlouhými rukávy. „Pojď do kuchyně, přinesu ti něco k pití. Máme si toho hodně co říci a já zjistila, že to se nejlépe dělá nad šálkem horké čokolády.“

Hlas měla klidný, tichý a příjemný, ale především sliboval odpovědi – a možnost, jak zachránit muže, kterého miluju. Jak jsem šla za ní, rychle jsem pochopila, že dům je sice dobře udržovaný, ale evidentně uvězněný v minulosti, vlastně ve zvláštní směsici různých epoch. Nebyla jsem odborník, ale některý nábytek vypadal jako z viktoriánské doby, nebo dokonce ze středověku, zatímco jiný byl ve stylu art deco a pár kousků se zdálo modernějších. Kuchyně působila stejně neobvykle jako zbytek domu; celou podlahu pokrývala krásná hvězdicová dlažba a také se tu nacházela staromódní kamna na dřevo, která jako by vypadla z historické knihy.

„Posaď se, prosím,“ řekla Celesta a pokynula ke kulatému stolu na jedné straně místnosti, stojícímu pod půlkruhem oken s výhledem na pláž a rozbouřenou noční oblohu.

Sedla jsem si na jednu ze židlí a pozorovala, jak Celesta pobíhá po kuchyni. Třebaže měla bílé vlasy, nedokázala jsem určit, kolik je jí let. Podle tváře jí mohlo být kolem čtyřicítky, ale oči měla… nadčasové. Popadla konvici a naplnila ji vodou, pak ji postavila na sporák. Cukla prsty a dno konvice zničehonic olízl plamen. Hlasitě jsem zalapala po dechu a Celesta se na mě podívala s nepatrným úsměvem. Do té doby jsem pouze viděla, jak Sluneční čarodějky používají svou magii k důležitým věcem, jako jsou rituály a boj, ne k takovým prkotinám, jako je zapálení vařiče. Napadlo mě, jestli i Sluneční čarodějky používají v soukromí svá kouzla na takovéhle úkony.

Z myšlenkového pochodu mě vytrhlo, když Celesta zašla do spíže a přinesla překvapivě moderní krabici s balíčky horké čokolády. Vysypala jeden do hrnku, nalila do něj horkou vodu a posunula ho přede mě. Všimla jsem si, že pro sebe si nic nepřipravila, jen se s lehkým úsměvem na tváři posadila naproti mně.

Objala jsem hrnek rukama a díky teplu jsem si okamžitě uvědomila, že jsem promrzlá skoro na kost, a nejen kvůli dešti. Šok, osvětlila mi mysl. Jsi v šoku. Nejistě jsem se napila horké čokolády. Rozlila se mi v žaludku a zahnala část neklidu vyvolaného vědomím, že sedím v téhle zastaralé kuchyni s neznámou Měsíční čarodějkou. Bohužel mi neulevila od bolesti, kterou jsem cítila kvůli Kadenovi nebo tomu, že jsem ho opustila. Alespoň jsem se však dokázala trochu lépe soustředit na to, abych Celestě položila pár otázek. Tohle byla moje příležitost a já ji potřebovala využít, navzdory drtivé tíze žalu, který mnou zmítal.

„Určitě máš otázky,“ řekla Celesta a zadívala se mi do očí. Její pohled uklidňoval. „Udělám, co bude v mých silách, abych ti na ně odpověděla.“

„Jsem vězeň?“ zeptala jsem se. Hlas jsem měla zdrsnělý. Odkašlala jsem si.

„Ne, samozřejmě že ne.“ Zdálo se, že ji vyděsilo už jen pomyšlení na to. „Proč tě něco takového napadlo?“

„Unesly jste mě a bez varování mě přivedly na cizí místo,“ zamumlala jsem. „Obvykle, když se něco takového stane, skončím v cele.“

Dotkla se hrdla, jako by ji má slova znepokojila. „To už se ti někdy stalo?“

„Víckrát, než bych si chtěla přiznat.“ Na pláži se zablesklo a já vyhlédla ven z okna. „Kde to jsme?“

„Tohle je můj dům,“ řekla Celesta. „Slibuji, že tu budeš v bezpečí. Jsi můj host, ne vězeň.“

„To není odpověď na mou otázku.“

Celesta naklonila hlavu a zadívala se z okna. „Na takovou zapeklitou otázku se neodpovídá snadno. Tahle oblast se jmenuje Lunatera. Měsíční čarodějky se tu skrývají už celá desetiletí, aby unikly pozornosti Slunečních čarodějek.“

„Ale kde to teda je?“ naléhala jsem, čím dál netrpělivější a rozčilenější. „V Oregonu byl ještě den, ale tady je noc. Tam byl nov, ale tady je měsíc v úplňku. To by nemělo být možné.“

Celesta na mně znovu spočinula očima a stále se usmívala. Nedokázala jsem říct, jestli mile, smutně nebo lítostivě. „Měsíc je v úplňku, protože jsme v alternativní říši, které vládne bohyně měsíce Seléné. Zastavil se tu čas a je tu neustále noc.“

Polkla jsem doušek čokolády, kterou jsem zvolna usrkávala, a málem jsem se udusila. „Promiň, ale cože? V alternativní říši?“

„Ano, tohle místo ve tvém světě neexistuje. Cestovat sem mohou jen ti, kterým požehnala Seléné, a tak jsme celou dobu dokázaly zůstat v bezpečí. Sluneční čarodějky nemohou tohle místo najít a v téhle říši nemají žádnou moc.“

Zavrtěla jsem hlavou, protože bylo těžké tohle celé přijmout, třebaže to vysvětlovalo, proč nikdo netušil, jak se s Měsíčními čarodějkami spojit. „Jak se dostanu zpátky ke Kadenovi a svojí smečce?“

Celesta sepjala ruce a položila je na stůl. „Tady čas běží jinak. Na rozdíl od Země nepostupuje vpřed lineárně, takže tě můžeme vrátit do okamžiku, kdy jsme tě unesly. Tedy až budeš připravená.“

„Připravená?“ Nepatrně jsem vydechla „Co tím myslíš? Proč se nemůžeme vrátit hned, abych…?“

Celesta začala vrtět hlavou dřív, než jsem dokončila větu. „Když tě pošleme zpátky teď, zmocní se tě Sluneční čarodějky a to, zač bojujete, bude ztraceno. Ještě nejsi na boj s nimi dostatečně mocná, ale my tě naučíme, jak správně používat magii, abys proti nim měla šanci.“

Poskytla mi malý střípek naděje a vyrazila mi tím dech. „A Kaden? Budu schopná zachránit i jeho?“

Smutek vyhloubil Celestě kolem očí vrásky a její úsměv se vytratil. „Jistě to nevím, ale ano, existuje nepatrná šance, že zachráníš i Kadena.“

Slovo nepatrná jsem neslyšela. Slyšela jsem jen, že ano. Že existuje způsob, jak Kadena zachránit, šance, že není mrtvý. Na tom jediném mi záleželo. Zavřela jsem oči, vdechovala teplou vůni čokolády a soustředila se na jiskřičku naděje ve svém nitru. Tak dlouho jsem se chtěla naučit svou magii používat a teď to pro Kadena udělám, ať to stojí, co to stojí. Ale z toho rozhodnutí vzešly jen další otázky.

„Proč já?“ zeptala jsem se. „Proč ne někdo jiný ze smečky Hadonoše? Nebo Kaden? Jsem si jistá, že všichni v sobě mají víc magie než já.“

Celesta se narovnala, jako by k něčemu sbírala odvahu. „Jsi moje dcera, Aylo.“

Otevřela jsem pusu, hrnek mi vyklouzl z prstů a třískl o stůl, přes okraj se přitom vylila trocha čokolády. Sotva jsem si toho všimla. Bedlivě jsem si Celestu prohlížela rozšířenýma očima a snažila se vstřebat, co zrovna řekla. Tohle že je moje matka? Z nějakého důvodu mi připadalo těžší věřit tomuhle sdělení než představě, že jsme v nějaké kouzelné měsíční říši. Ruce se mi třásly tolik, že jsem je musela pevně sevřít v klíně, abych je zklidnila. Matka. Po všech těch letech seděla přede mnou a vůbec nevypadala tak, jak jsem čekala.

„Ale… “ Chtěla jsem říct sto věcí, ale zmohla jsem se jen na: „Ale ty máš bílé vlasy!“

Celesta se zasmála, znělo to skoro udiveně. „Ano, to mám. Ty bys také měla mít bílé vlasy, ale když jsi byla malá, použila jsem kouzlo ke změně barvy, abych tě lépe schovala. Kdopak by se podíval na rusovlasou holčičku a pomyslel si, že jí v žilách koluje krev Měsíční čarodějky?“

Vystřelila mi ruka a dotkla se vlasů. Vždycky jsem si myslela, že jsem zrzavé vlasy zdědila po matce, ale to byl jen další omyl, další klam. Z toho zjištění mě zaplavila vlna zdrcujícího zoufalství.

„Jestli chceš, můžu ti ji vrátit,“ řekla Celesta.

„Ne, nemám zájem,“ řekla jsem možná až moc jedovatě. Zastrčila jsem si vlasy za ucho, téměř jako bych je chtěla chránit. I když byla jejich barva falešná, patřily k mé identitě, byly něčím, s čím jsem žila celý život.

Jak velká část mojí identity se zakládá na lži?

„Samozřejmě,“ řekla rychle. „Sluší ti, obzvlášť s tvýma očima. Vyrostla z tebe tak nádherná dívka. Promiň, nádherná žena.“ Natáhla se přes stůl, jako by mě chtěla chytit za ruku. „Jsem tak šťastná, že jsme zase spolu. Ani nevíš, jak moc jsem po tomhle dni toužila.“

Trhla jsem sebou, vším tím šokem, smutkem a zoufalstvím pronikl náhlý vztek. „Jestli je to pravda, kde jsi byla celý můj život? Nechalas mě se smečkou, která mě nenáviděla! Ve které mě nikdo nechtěl, dokonce ani můj otec! Víš, co jsem musela celé ty roky snášet?“

Celesta se stáhla a v očích jí probleskly výčitky. „Moc se omlouvám, Aylo. Za všechno. Odpusť.“

„Jak?“ Po tváři mi začaly stékat slzy. Bylo toho na mě moc. Kaden. Moje matka. Tohle podivné místo. Zakryla jsem si oči a celé moje tělo se otřásalo žalem a bolestí. „Jak jsi mě mohla opustit?“

Ucítila jsem na zádech Celestinu ruku, lehkou a váhavou, jako by si nebyla jistá, jestli se mě smí dotknout. „Bylo to to nejtěžší rozhodnutí, které jsem kdy musela učinit,“ řekla a hlas se jí zlomil. „Slibuju, že ti všechno vysvětlím, ale teď si musíš odpočinout. Za posledních čtyřiadvacet hodin jsi toho hodně prožila a já tě nechci zatěžovat ničím dalším, dokud nenabereš trochu sil.“

„Ne, já nechci odpočívat.“ Zavrtěla jsem prudce hlavou. „Potřebuju odpovědi!“

„Brzy.“ Pohladila mě po hlavě a zadívala se mi do očí. V těch jejích se objevila slabá stříbrná záře. „Prozatím dovol, ať se tvá mysl pročistí a tělo uvolní. Odpočívej, drahoušku.“

Pronikla do mě její chladná, klidná magie, a i když jsem se jí snažila bránit, nešlo to. Už jen z čirého vyčerpání a bolesti u srdce jsem byla na pokraji zhroucení. Oči se mi zavíraly únavou, končetiny jsem měla ztěžklé a dokázala jsem myslet jen na to, jak dobře mi zní vyhlídka na měkkou, teplou postel.

„Fajn,“ zamumlala jsem a položila jsem hlavu na stůl. „Ale pak chci odpovědi.“

„Samozřejmě.“

Celesta mě vzala za ruku a pomohla mi vstát, já ji v polospánku následovala a nechala na stole nedopitou čokoládu, teď již vychladlou. Vedla mě po točitém schodišti nahoru a do ložnice, ale celou tu cestu jsem měla zamlženou.

„Tohle je tvůj pokoj,“ řekla, zatímco já se snažila udržet oči otevřené. „Je u něj koupelna, a třebaže tu nemáme elektřinu, magie nám stačí. Voda ve sprše bude teplá, kdykoli ji budeš chtít použít.“

Zamumlala jsem nějakou odpověď, třebaže jsem si nebyla jistá, co přesně říkám, pak jsem zamrkala a už jsem byla v posteli a sama. Když jsem se snažila sundat si boty, na okamžik jsem se probrala k jasnému vědomí a v útrobách se mi usadil zvláštní, strašný pocit, který mi byl až moc povědomý. Přestože jsem se tak cítila už mnohokrát, nikdy jsem si na to nezvykla. Chtěla jsem jít domů.

Ale kde byl můj domov bez Kadena? Znovu jsem si uvědomila, že je mrtvý a já jsem uvězněná na tomhle neidentifikovatelném místě, kde není nikdo, komu bych mohla věřit. Můj druh, můj skutečný druh, byl mrtvý a neexistoval způsob, jak by se z toho moje srdce nebo duše mohly vzpamatovat. Mrtvý. To slovo mi poletovalo hlavou, a i když jsem tomu nechtěla uvěřit, bylo to tak: držela jsem přece Kadenovo tělo v náruči a věděla jsem, že je mrtvý.

Už jsem nedokázala zvládat tu tíhu emocí a zabořila jsem obličej do polštáře, abych schovala slzy, které mi tekly z očí. Se ztrátou jsem se už vyrovnávala, víckrát, než bych dokázala spočítat, ale ani tak nebylo nijak snazší ji překonat. Dokonce ani Wesleyho smrt mě nezasáhla tak silně. Tohle bylo mnohem horší, protože Kadenova smrt mi vzala i část duše.

Bez něj to nedokážu.

Cítila jsem fyzickou bolest v těle, jak jím lomcovaly mé vzlyky. Přiložila jsem si pěst pevně k puse, abych zadusila jakékoli zvuky. Už dlouho jsem si přála najít svou matku a Měsíční čarodějky, ale ne takhle. Kaden měl být po mém boku a prožívat to se mnou. Zoufale jsem toužila, aby tu Kaden vedle mě byl a uklidňoval mě svým suverénním vystupováním a vnitřní silou. Věděl by, co dělat, co říkat. Ale byl mrtvý a já byla sama a chyběla mi půlka srdce. A pokud nepřijdu na to, jak ho zachránit, zůstane mrtvý navždycky.

Při té myšlence mnou znovu začaly otřásat vzlyky a já jsem si tiskla tvář do polštáře, abych se toho pocitu zbavila. Ulevilo se mi, až když mě vyčerpání a snad i magie konečně stáhly do temného, bezesného spánku.

2. KAPITOLA

PROBUDILA JSEM SE POMALU a cítila jsem se tak unavená, že jsem si říkala, jestli jsem vůbec spala. Nepamatovala jsem si, jak jsem se dostala do pokoje, a když jsem zamrkala, měla jsem suché oči. Musela jsem usnout pláčem. Jak jsem se sem dostala?

Posadila jsem se a protřela si oči, abych si pokoj lépe prohlédla. Postel, na které jsem ležela, měla čelo a přední stranu z tmavého dřeva pokrytého drobnými vyřezávanými hvězdami a měsíci. Otevřeným oknem proudilo dovnitř stříbrné světlo a přinášelo s sebou vůni oceánu.

Když jsem se zhluboka nadechla mořského vzduchu, všechno jsem si vybavila. Celesta – moje matka – mě včera v noci nějak očarovala, i když jsem tak zoufale toužila získat další odpovědi. Z postele mě vyhnal nával vzteku. Chystala jsem se k ní okamžitě napochodovat a požadovat, ať mi okamžitě a bez vytáček odpoví na mé otázky. A rozhodně už na mě nebude sesílat žádná kouzla.

Ale když jsem si stoupla, zarazila jsem se při pohledu na krev a špínu na svém oblečení. Začala se mi točit hlava a do těla se mi vkradla část zoufalství z předchozí noci. Náhlý smutek mě tížil natolik, až jsem měla pocit, jako bych měla na nohou závaží, a věděla jsem, jak snadné by bylo se v něm jednoduše utápět. Možná bylo lepší, že mě uspala. Aspoň jsem si od toho trápení na chvilku odpočinula.

Pak jsem si vzpomněla na Celestina slova z předchozího večera. Říkala, že mám šanci Kadena zachránit, a i když to byla jen jiskřička naděje, budu se jí držet. Veškerou svou energii vložím do tréninku, abych se stala tou nejlepší Měsíční čarodějkou, jakou kdy vlci zvěrokruhu viděli.

Místo toho, abych se zabývala bolestí nad ztrátou Kadena, vyhlédla jsem ven. Byla tma a pořád lehce pršelo, kapky dopadaly na okno s konejšivou kadencí. Jak dlouho jsem spala?

Vešla jsem do přilehlé koupelny a překvapilo mě, že vedle vany s dřevěnými nohami už leží připravené ručníky a toaletní potřeby. Celesta na mě nejspíš chtěla udělat dobrý dojem, ale musela by toho udělat mnohem víc, aby smazala dvacet dva let své nepřítomnosti. Tu bolest nedokázalo zmírnit ani nóbl mýdlo ve tvaru mušle.

U volně stojící vany byl instalovaný i držák na sprchu a já jsem se na ni při otočení kohoutkem dívala skepticky, ale voda se okamžitě ohřála. Nebyla tak horká, jak bych si přála, ale těžko jsem si mohla stěžovat, když ji pohánělo kouzlo. Spíš mě zajímalo, jestli mě Celesta něco takového taky naučí.

Ve sprše jsem si dávala na čas, smývala si krev z kůže a drhla špínu zpod nehtů. Když jsem konečně vylezla, připravená čelit všemu, co na mě Měsíční čarodějky přichystají, všimla jsem si oblečení, které leželo na skříňce. Osušila jsem se a oblečení rozbalila. Našla jsem obyčejné bílé bavlněné spodní prádlo a dlouhé šedé šaty ze silnější látky. Jedním prstem jsem přejížděla po půlměsících vyšitých podél lemu a přemýšlela, jestli jsou ty šaty ručně šité. Oblékla jsem si je a překvapilo mě, že mi padnou jako ulité, jako by byly přímo mně na míru.

Poté, co jsem si prohrábla zacuchané vlasy – stále zrzavé, takže děkuju pěkně –, jsem se vydala do kuchyně a připravila se na to, že se matce postavím. Našla jsem ji, jak se mračí na sporák, jako by jí dával zabrat.

Otočila se a vřele se na mě usmála. „Dobré ráno. Doufám, že ses dobře vyspala.“

Přimhouřila jsem oči. „To už nikdy nedělej.“

„A copak?“

Její nevinná otázka ve mně jen znovu vznítila hněv. „To spací kouzlo. Neměla jsi právo mi něco takového provést.“

„Omlouvám se. Jen jsem chtěla, aby sis odpočinula. Měla jsi tak traumatický den…“ Utřela si ruce do zástěry a úsměv jí zvadl. „Máš pravdu, přehnala jsem to. Už je to dlouho, kdy jsem měla co do činění s někým mimo naši malou komunitu tady, a asi jsem zapomněla na slušné vychování. Slibuju, že bez tvého svolení už na tebe magii nepoužiju.“

Stiskla jsem rty, abych zadržela nějakou chytráckou poznámku, a rozhodla jsem se to nechat plavat. Místo toho jsem se oknem zadívala na vysoké vlny, které se pod svitem měsíce tříštily o břeh. „Venku je pořád tma. Jak dlouho jsem spala?“

„Asi devět hodin. Teď je tu ráno, nebo alespoň to, co za ráno považujeme, protože na Lunateře je tma neustále. Během dne si všimneš, že se obloha trochu vyjasňuje, skoro jako by se slunce chystalo vylézt nad horizont, třebaže se to nikdy nestane.“

„Chybí ti někdy slunce?“

„Nijak zvlášť. Asi jsem si na to za tu dobu už zvykla.“ Na tvář se jí vrátil úsměv, i když teď byl váhavější. „Dala by sis něco k jídlu? Můžu ti k snídani udělat, co budeš chtít. Máš ráda vajíčka se slaninou nebo třeba palačinky?“

„Mám to ráda všechno, a kdybys mě jako malou neopustila, věděla bys to,“ zamumlala jsem. Nemohla jsem si pomoct.

Celesta se přestala usmívat a otočila se ke kamnům. Po chvíli jsem viděla, jak se jí svěsila ramena. Povzdechla si. „Ano, samozřejmě. Snídaně bude za chvilku.“

Dívala jsem se, jak znovu kouzlem zapaluje kamna, a měla jsem trochu špatný pocit z toho, že jsem na ni byla hrubá. Vycházela mi vstříc, byla na mě milá, aby mi alespoň trochu vynahradila dobu, kdy byla pryč, ale na dvaadvacet let naprostého pekla se nezapomíná snadno. Nemluvě o tom, že mě sem zatáhla proti mé vůli a očarovala mě, abych usnula.

Celý život jsem svou mámu toužila poznat a lámala si hlavu nad tím, kdo je a proč mě nechala s mým pitomým otcem. A ona byla celou tu dobu tady v téhle skryté říši, živá a zdravá. Mohla se pro mě kdykoli během mého dosavadního života vrátit, jenže to neudělala.

Takže ano, cítila jsem se špatně, ale ne natolik, abych to vzala zpátky. Pokud mi bylo známo, dluží mi Celesta velkou, obrovskou omluvu – a k tomu odpovědi, které potřebuju, abych zachránila Kadena.

Celesta se pohybovala po kuchyni, nabírala ingredience a dávala je do různých misek a pánviček. Jakmile na pánvi vedle slaniny zasyčela vajíčka a palačinkové těsto bylo připravené, nalila mi Celesta šálek kávy z french pressu.

Když mi to kafe podávala, pátrala jsem v její tváři po nějaké známce bolesti nebo hněvu, ale zůstávala hladká a klidná. Rozčílilo ji vůbec někdy něco? Začínala jsem si myslet, že jsem sklon k chytráckým poznámkám zdědila po otci.

„Měsíční čarodějky přišly do téhle dimenze před mnoha desetiletími, když nás Sluneční čarodějky pronásledovaly až na pokraj vyhlazení,“ vykládala Celesta, zatímco obracela palačinky. Možná vycítila, že jsem na odpovědi připravená až teď. „Tehdy jsem byla také velekněžkou a rozhodla jsem se, že bude bezpečnější, když zmizíme a Sluneční čarodějky si budou myslet, že jsme všechny mrtvé.“

„Počkej, ty jsi velekněžkou už desítky let?“ zeptala jsem se a zamrkala. Nebylo divu, že jsem nedokázala určit její věk.

„Ano. Jednou z výhod života v říši bez času je, že nestárneme. Ale musíš pochopit, že taková nesmrtelnost má i svou stinnou stránku – tady nemůžeme mít děti. Musíme se kvůli tomu vracet do vašeho světa. Jenomže když to uděláme, často nás najdou a zabijí Sluneční čarodějky, protože tam dokáží vycítit naši magii. Jakmile ji odhalí, neúnavně nás pronásledují. Máme samozřejmě své metody, jak se skrývat, ale…“

Celesta se zastavila, aby nám naservírovala vajíčka a slaninu a každé nandala na talíř dvě palačinky. Posadila se naproti mně a teplá vůně jídla ve mně nečekaně vyvolala obrovský hlad.

„To jsi udělala?“ zeptala jsem se a vložila si do úst velké sousto. Jídlo chutnalo stejně dobře, jako vonělo. „Vydala ses na Zemi, abys měla dítě?“

„Ne tak docela.“ Vrtala se v jídle, a zatímco mluvila, znělo to, jako by se jí hlas ztratil někde v dáli. „Vydala jsem se tam s představou, že najdeme místo, kde bychom mohly žít. V téhle říši nemůžeme zůstat izolovány donekonečna. Ostatně, spousta mých lidí se chce na Zemi vrátit, ale dokud tam vládnou Sluneční čarodějky, není to bezpečné.“ Dlouze se napila kávy. „Věděla jsem, že naše nejlepší šance je přesvědčit smečky vlků zvěrokruhu, aby nám pomohly. Jenomže všechny byly v područí Slunečních čarodějek – všechny, až na jednu.“

„Smečku Hadonoše,“ hádala jsem.

„Ano. Setkala jsem se s alfami smečky Hadonoše, a i když nám byli oba sympatičtí, nedokázali nám pomoci. Měli malého syna a malou holčičku a chtěli je chránit víc než cokoli jiného.“

„Kadena a Stellu,“ uvědomila jsem si.

Celesta přikývla. „Přesně tak. Nabídli nám, aby zdejší lidé žili na jejich území, ale já jsem se zdráhala, nechtěla jsem členy jejich smečky vystavit nebezpečí. Kromě toho, s jejich postavením vyděděnců mezi vlky zvěrokruhu by nám stejně nedokázali poskytnout takovou pomoc, jakou bychom proti síle Slunečních čarodějek potřebovaly. Proto jsem se poté vydala za smečkou Raka.“

„Proč zrovna za nimi?“ Naklonila jsem se dopředu, dychtila jsem slyšet o tom víc, obzvlášť když jsme dospěly k té části vyprávění spojené s mou bývalou smečkou.

„Tehdy byli vedle Lvů nejsilnější smečkou. Také mají silné spojení s měsícem, takže jsem si myslela, že budou soucitnější.“

Nedokázala jsem si pomoct, ale musela jsem si odfrknout. „A pak jsi potkala mého otce a zjistila jsi, že možná mají všechno, jen ne soucit.“

Tiše se zasmála. „Ve skutečnosti souhlasil, že se se mnou setká, ale jen v soukromí. Sluneční čarodějky a vlci zvěrokruhu nás stále považovali za nepřátele a já jsem chápala, že se potřebuje cítit bezpečně. Sešli jsme se o samotě na chatě, kterou vlastnil v Oregonu.“

Zabloudila jsem v myšlenkách zpátky do chaty, kde jsme měli schůzku během zatmění Slunce. „Na stejném místě, kde jste našly mě.“

„Ano. Strávili jsme tam pár dní a zdálo se, že je naší věci hodně nakloněný.“ Zahleděla se do dálky, jako by před očima znovu prožívala svou minulost. „Harrison byl tak… okouzlující. A krásný, samozřejmě.“

Snažila jsem se potlačit, aby se mi obrátil žaludek, i když to, co o něm právě řekla, musela být pravda – vzhledem k tomu, kolik žen se mu podařilo okouzlit a pak zbouchnout. Dokázala jsem připustit, že nějaké charisma mít musel, když po tolik let držel kontrolu nad jednou z největších smeček, ale mně tuhle svou stránku rozhodně nikdy neukázal.

„Už desítky let jsem k žádnému muži nic necítila a věděla jsem, že je hloupost se do něj zamilovat. Přesto jsem byla v šoku, když se náš společný čas nachýlil ke konci, a Harrison mi oznámil, že nám smečka nemůže pomoci.“

To mě nepřekvapuje, pomyslela jsem si. Táta by neudělal nic, čím by riskoval vlastní krk.

„Myslela jsem si, že mezi námi nějaké citové pouto je, ale on mi řekl, že naše společně strávené chvíle nic neznamenají a že je natrvalo spárovaný s jinou ženou.“ Slétla pohledem dolů, ale já v jejích očích stihla zahlédnout opravdovou bolest.

Bez ohledu na to, jak moc jsem Celestě zazlívala, že mě opustila, jsem s ní nedokázala nesoucítit. Než jsem zjistila, že Jordan, syn alfy Raků, je můj bratr, cítila jsem jeho opovržení a vztek, že má za družku mě. Jeho odmítnutí bylo ponižující a bolelo, ale od začátku jsme se nesnášeli. Neuměla jsem si představit, jaké to je, když si myslíte, že někomu na vás doopravdy záleží, a dotyčný vám pak řekne, že to nic neznamenalo.

Celesta se zhluboka nadechla. „Ranilo mě to, ale myslela jsem, že alespoň on se rozhodne mým lidem pomoci.“

„Nech mě hádat. Odmítl i za sebe.“ To by na otce, kterého jsem znala, sedělo.

Dlouze si povzdechla. „Správně. Nebyl ochoten postavit se Slunečním čarodějkám. Jsou zkrátka příliš mocné. Ale já se nechtěla vzdát. Opustila jsem smečku Raka a procestovala celou Severní Ameriku, abych se poptala u některých dalších smeček. Říkala jsem si, že některé smečky vodních znamení mi budou nakloněny, ale všechny se až moc bály.“ Odmlčela se. „Nakonec jsem zjistila, že jsem těhotná.“

Ztěžka jsem polkla, na jídlo jsem zapomněla a dychtivě, zoufale jsem visela na každém jejím slově. Je to tady – konečně se dozvím, proč mě opustila.

„Vrátila jsem se za Harrisonem a řekla mu o tom, jenomže on nechtěl, aby jeho družka věděla, k čemu mezi námi došlo. Dal mi nějaké peníze a řekl mi, ať odjedu na tu chatu v Oregonu, tam bych prý mohla být v bezpečí. Zůstala jsem v úkrytu a přestala používat magii, aby mě Sluneční čarodějky nevystopovaly, a pak jsem po devíti měsících porodila tebe.“ Celesta se odmlčela a znovu se na mě usmála.

Odvrátila jsem pohled a sevřelo se mi srdce. Vždycky jsem věděla, že jsem se narodila z aférky mezi Harrisonem a jinou ženou, ale když jsem slyšela, jak málo pro Celestu udělal, všechna bolest s tím spojená se vrátila.

„Chtěla jsem tě vzít na Lunateru, Aylo. Tady bys byla v bezpečí, jenomže pak bys nikdy nezestárla. Byla bys navždy nemluvně a to by vůči tobě nebylo fér. Proto jsem zůstala na Zemi a byla jsem připravená tě tam vychovávat.“

„Tak co se stalo?“ Mluvila jsem klidně, ale chtěla jsem na ni křičet, protože se mi v plné síle navrátil vztek z předchozího večera. „Proč jsi mě opustila?“

Celesta se roztřeseně nadechla. „Když ti byly čtyři měsíce, našly nás Sluneční čarodějky. Bylo jich tolik a já sama. Nezáleželo na tom, že jsem byla velekněžka a nejmocnější z Měsíčních čarodějek, měly přesilu a větší sílu. Sotva jsem unikla a ty jsi během boje utrpěla zranění. Zvolila jsem poslední, zoufalou možnost: vydala jsem se zpátky k Harrisonovi a prosila ho, aby se tě ujal a vychoval jako vlastní. Pořádně ho to rozhodilo a jeho družku ještě víc. Myslela jsem, že mi rozpáře hrdlo, ale prosila jsem tak dlouho, dokud nesouhlasili.“

„Vzdala ses mě,“ řekla jsem s hořkostí v hlase.

„Musela jsem, Aylo. Byl to jediný způsob, jak tě udržet naživu. Málem jsem o tebe přišla při útoku Slunečních čarodějek a nemohla jsem dopustit, aby se to opakovalo.“ Po tváři se jí skutálela osamělá slza. „Jedno mi Harrison slíbil: bude tvrdit, že jsi napůl člověk. Změnila jsem ti barvu vlasů na zrzavou a uzamkla tvou magii Měsíční čarodějky. Abys zapadla mezi ostatní měnlivce a nikdo nic neprokoukl. To byl jediný způsob, jak zabránit Slunečním čarodějkám, aby tě našly.“

Zavrtěla jsem hlavou a skoro jsem si přála, abych ten příběh nikdy neslyšela. „Tos na Zemi přišla o veškerou moc? Nevěřím, musela existovat i jiná možnost.“

„Kéž by.“ Celesta zvedla bradu a podívala se mi do očí. Zračila se jí v nich hluboká bolest, tu ale zastiňovala železná vůle. Byla to tvář někoho, kdo ztratil všechno a nějak to překonal. „Vrátila jsem se na Lunateru se zlomeným srdcem. Plakala jsem celé měsíce a stokrát jsem se málem vrátila, dokud jsem si nepřipomněla, že bych tě tím vystavila nebezpečí. Kdyby kolem tebe Sluneční čarodějky zavětřily byť jen slabý závan magie Měsíčních čarodějek, přitáhlo by to nežádoucí pozornost. Ze všeho nejvíc jsem si přála, abych mohla být s tebou, když jsi vyrůstala, ale věděla jsem, že se jednou znovu setkáme. Byl to jediný způsob, jak tě ochránit a zajistit, aby z tebe vyrostla mladá žena. A přísahala jsem, že až ti bude dvaadvacet let a tvůj vlk se probudí, znovu tě najdu.“

„Ale vůbec ses neukázala.“ Prakticky jsem na ni ta vyčítavá slova vyplivla.

„Ukázala,“ odvětila tiše. „Já a moje Měsíční čarodějky jsme vyrazily na Konvergenci, jenomže jsme přišly pozdě a ty jsi už byla pryč. Nemohly jsme tě najít, až do té noci, kdy jsem ucítila, že se začíná uvolňovat tvá magie. Spěchala jsem za tebou, jak nejrychleji jsem svedla, a teď jsi tady.“

Roztřesenýma rukama jsem odstrčila talíř. Zvedl se mi žaludek a věděla jsem, že kdybych si ukousla další sousto, všechno bych vyzvracela. „Máš vůbec představu, jaké to pro mě bylo, když jsem vyrůstala? Byla jsem vyvrhel smečky, nejnižší z nejnižších, zacházeli se mnou jako s odpadem, protože jsem napůl člověk. Táta pro mě nikdy nebyl opravdovým otcem a skoro se ke mně nechoval ani jako k měnlivci. A Jackie? Ta byla ještě horší. Celý život mě zneužívali, šikanovali a bili, nejen ostatní měnlivci, ale i moji vlastní rodiče. Nikdy jsem nepoznala ničí lásku, kromě lásky svého bratra Wesleyho. Pokud ti na mně opravdu záleželo, jak jsi mě tomu mohla nechat napospas?“

„Aylo, ty to nechápeš,“ řekla Celesta. „Byla to jediná možnost, abych…“

„Měla jsi najít jiný způsob!“ Rychle jsem se postavila a židle za mnou hlasitě narazila do zdi. Celesta se zvedla, ale já už nedokázala poslouchat jediné slovo, kterým by se snažila omlouvat, co udělala. Odkráčela jsem od stolu a ona se za mnou nevydala. Při pomyšlení, že bych měla v tom domě zůstat, se mi chtělo řvát. Otočila jsem se ke vchodovým dveřím, práskla jimi a vyběhla směrem k pláži.

Sprintovala jsem, snažila jsem se uniknout Celestiným slovům. Celý můj život je lež. Dokonce ani ty moje podělaný vlasy nejsou skutečný. A můj táta? Ten to celou dobu věděl. Věděl, že nejsem napůl člověk, že jsem zčásti Měsíční čarodějka, a přesto mi celý život lhal a zacházel se mnou jako s kusem hadru.

A Celesta? Věděla, že můj otec je hovado, které nedrží slovo, zbabělec, který se odmítá postavit za cokoli, čemu věří. Mohla si namlouvat, co chtěla, že mě chrání, jenže před vlastní rodinou mě nikdo neochránil. Jediný okamžik, kdy jsem poznala bezpečí a lásku, byl se smečkou Hadonoše – a s Kadenem. Ale ten je mrtvý a mně nezbylo nic.

3. KAPITOLA

MŮJ VZTEKLÝ ÚPRK se po chvíli změnil vmnohem pomalejší plahočení se pískem. Snažila jsem se ze všech sil dostat své emoce pod kontrolu amé tělo se fyzicky uklidňovalo. Ive dne byla obloha temná azářily na ní hvězdy. Měsíc osvětloval zem přede mnou, apřestože už nepršelo, vzduch byl svěží achladil mi slzy na tvářích.

Brzy jsem před sebou spatřila shluk malých budov avydala se knim, zvědavá, co na tomhle podivném místě uvidím. Všechny budovy byly natřené na bílo avměsíčním světle se téměř třpytily, měly zaoblené rohy arovné střechy. Vesnice začínala uvody apokračovala do kopce. Připomínala mi fotografie zřeckých ostrovů, které jsem kdysi viděla. Bylo tu ipřístaviště, kde se na klidných vlnách pohupovalo několik plachetnic.

Když jsem vstoupila do té půvabné přímořské vesnice, přitahoval mě šum lidského hovoru abrzy jsem se ocitla na venkovním tržišti, kde se nacházely stánky sručně vyráběným oblečením, obuví, svíčkami, mýdlem, keramikou auměleckými díly. Šla jsem dál ana druhém konci tržiště jsem spatřila obrovskou nabídku ovoce, zeleniny, ryb asýrů. Jak jsem se tak rozhlížela kolem, všimla jsem si, jak se směňují mušle za ovoce, audalšího stánku vyměnila nějaká žena roli krásné látky za kolekci svíček. Většina lidí, které jsem viděla, byly ženy sjakousi nestárnoucí aurou, ikdyž některé vypadaly starší ažádná nevypadala mladší než já. Každá měla na sobě podobné šaty světlé barvy jako já, zatímco těch pár mužů, které jsem spatřila, mělo volné košile akalhoty. Opět mě zaplavil pocit, jako bych se ocitla ve změti časových období.

Jak jsem procházela kolem, všichni se po mně otáčeli acelé tržiště ztichlo. Připadlo mi, jako by mě pronásledovala obrovská kapsa ticha, acítila jsem, jak mě pohledy všech píchají vzátylku. Hádala jsem, že vzhledem ktomu, že žijí mimo kontinuitu času, nemají mnoho návštěvníků. Ale všichni se na mě usmívali nebo zdvořile pokyvovali, když jsme si vyměnili pohledy, takže jsem neměla dojem, že by vnich moje přítomnost vyvolávala nepřátelské pocity– jen zvědavost.

Zdavu se oddělila dívka samá ruka samá noha ase světlými blond vlasy. Se širokým úsměvem se vydala ke mně. Při pohledu na první dítě, které jsem ve vesnici viděla, jsem údivem zamrkala. „Aylo!“ zavolala na mě. „Konečně jsi tady! Co se ti to stalo svlasy?“

Otevřela jsem pusu asnažila se pochopit její zvláštní poznámky. „Promiň. Já tě znám?“

„Já jsem Larkin,“ řekla ajejí hlas zněl vesele. Když se usmála, všimla jsem si, že má na nose atvářích pihy, které ji dělaly ještě roztomilejší. „Jsem tvoje sestřenice.“

Zírala jsem na ni. „Moje sestřenice?“

„No jasně, moje matka byla Celestina sestra.“ Vzala mě za ruku aodvedla mě ke straně tržiště pod strom, kde jsme si mohly vklidu popovídat, aniž by kolem nás proudil dav.

„Byla?“ zeptala jsem se tiše, ještě pořád rozrušená tou novinkou, že mám sestřenici. Prohlížela jsem si ji asnažila se vjejích rysech zahlédnout něco ze sebe.

Larkinin úsměv pohasl. „Když mi bylo deset, zabily ji imého tátu Sluneční čarodějky.“

„To je mi moc líto. Muselo to být hrozné.“

Zvedla jsem obočí. „Fyzicky?“

„Dokud jsem tady, nemůžu zestárnout. Zůstanu navždycky dítětem.“ Její hlas se naplnil smutkem anáznakem hořkosti.

„Kolik je ti doopravdy let, Larkin?“ zeptala jsem se, zděšená tou představou.

„Proč nemohla schovat itebe?“

„Nepotřebujete nic ze Země?“ zeptala jsem se.