Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jan Mohr

Od měděné formy k automobilu

Příběh liberecké továrny Ch. Linser

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

jako svou 9212. publikaci

Odpovědná redaktorka Věra Slavíková

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková

Formát ePub Štěpán Böhm

Počet stran 192

První vydání, Praha 2024

Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany u Brna

© Grada Publishing, a.s., 2024 Cover Design © Eva Hradiláková, 2024

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-7239-9 (ePub)

ISBN 978-80-271-7238-2 (pdf)

ISBN 978-80-271-3860-9 (print)

Úvod

Když v listopadu roku 1858 dopisoval tajemník Obchodní a živnostenské komory v Liberci Anton Anschieringer předmluvu k rozsáhlé dvoudílné publikaci Album der Industrie des Reichenberger Handelskammer-Bezirks (Album průmyslu v obvodu liberecké Obchodní a živnostenské komory), neměl tušení, že v téže době přišli do Liberce dva zcela neznámí a bezvýznamní mědikovečtí tovaryši, aby v tomto výrazně se rozvíjejícím průmyslovém prostředí zkusili štěstí ve svém oboru. V rozsáhlé Anschieringerově dvoudílné knize o těchto dvou řemeslnících nebyl pochopitelně ani řádek, když dokumentovala již zaběhlé firmy, které na rozsáhlém území v gesci liberecké Obchodní a živnostenské komory (její působnost tehdy sahala od Chomutova po Náchod) existovaly již během první poloviny 19. století a staly se základem vyspělosti zdejšího průmyslu.

Zcela jiná situace pak nastala o čtyřicet let později, roku 1898, kdy vyšla reprezentativní publikace Die Groß-Industrie Österreichs, vydaná ve Vídni jako velkolepě vypravená kniha rozměrného formátu představující průmyslovou vyspělost habsburské monarchie v roce padesátého výročí vládnutí císaře Františka Josefa I. Dvě strany této publikace přinesly charakteristiku tehdy již významné liberecké strojírenské továrny Christian Linser – Kupfer- und Metallwarenfabrik. Majitelem této firmy byl jeden z oněch dvou mědikoveckých tovaryšů zmíněných na počátku tohoto úvodu.

Anna Linser na vyhlídce nad domem v Radčicích, kolem roku 1900

Angelika Linser na vyhlídce nad domem v Radčicích, rok 2021

Příběh čtyř generací příslušníků rodiny Linserů pokrývá téměř dvě století. Z nich první století se zapsalo do historie průmyslu v Čechách přispěním prvních dvou generací, Christiana Linsera a jeho syna Rudolfa, kteří v Liberci na severu Čech stáli v letech 1858 až 1934 u rozvoje strojírenství. Jim je věnována tato publikace. Syn Rudolfa Linsera Hermann a především jeho dcera Angelika Linserovi se pak stali opatrovateli rodinné tradice a díky nim se v současnosti daří znovu oživit podivuhodnou rodinnou historii. Následující řádky poodkrývají příběh tyrolského mědikoveckého tovaryše Christiana Linsera, který se usadil na konci padesátých let 19. století v Liberci a vybudoval zde postupně nejdříve dílnu a následně prosperující strojírenskou továrnu, kterou na konci století předal svému synu Rudolfovi. Ten uplatnil své odborné vzdělání na místní státní průmyslové škole a posunul na počátku 20. století rodinnou firmu do oblasti motorismu a následně se soustředil na vybudování vyhledávaného slévárenského závodu. Rudolf Linser ve dvacátých letech převzal areál moderní továrny někdejší Reichenberger Automobil Fabrik na okraji města pod Ještědem, v dnešním Ostašově, aby zde krátce rozvinul v širší míře slévárenskou produkci, která byla ve 20. letech minulého století vyhledávaná řadou nejen československých automobilek, ale i firmami v Německu a Rakousku. Úspěšný rozvoj a existenci podniku však zakončila hospodářská krize počátku třicátých let. Areál linserovské továrny převzaly jiné firmy do pronájmu. Rudolfův syn Hermann tak v rodinné firmě již nepokračoval. Druhá světová válka výrazně zasáhla do osudu rodiny, která byla po jejím skončení nejprve odsunuta do Německa a po složité cestě se v druhé polovině čtyřicátých let vrátila do rodného Tyrolska.

Co zbylo z široké produkce firmy Ch. Linser? Málo i hodně, záleží na úhlu pohledu. Z hasičských stříkaček je dochováno pět kusů v hasičském muzeu v Chrastavě, pokrývajících období 1888 až 1933. Též se dochovaly odlévané vodovodní výlevky a víko kanálu, vše z přelomu 19. a 20. století. Z motoristické produkce jsou zatím známy čtyři kusy motocyklů od modelu Zeus po model 1906, z nichž jediný, model 1906 v soukromé sbírce, je v původním stavu, ostatní jsou zčásti renovovány. Automobil se prozatím nepodařilo dohledat a vzhledem k nízkému počtu vyrobených kusů se zřejmě žádný nedochoval. Absenci samotných výrobků do značné míry nahrazuje poměrně bohatá fotografická a archivní dokumentace.

Za zmínku snad nakonec stojí osud všech Linserových továren. Původní komplex budov, umístěný ve městě na konci Barvířské ulice, byl postupně zbořen v 70. a 90. letech minulého století a ostašovská slévárna, známá v poválečném období jako slévárna n. p. Liaz, zmizela zcela v rozmezí let 2020–2022, aby uvolnila prostor pro vznik nového developerského projektu skladových prostor. Tak jediné dochované dědictví činnosti firmy Ch. Linser představuje místo jeho první dílny v Barvířské ulici v dnešním tzv. Soykově domě čp. 122-3/III a nejmladší budova slévárny čp. 271/III z někdejšího souboru budov na konci téže ulice, která by měla být jakousi historickou vazbou k nově projektované zástavbě, spojující tradici průmyslové minulosti se současným tvůrčím prostředím moderní městské čtvrti.

1.

Liberec a strojírenský průmysl v 19. století

Liberec, Staroměstské (Benešovo) náměstí, rok 1861

Na přelomu 18. a 19. století patřil Liberec mezi nevelká a nepříliš významná poddanská města. Díky tradici výroby látek, především plátna a sukna, se však stával kolébkou nastupující průmyslové výroby. Na konci 19. století již Liberec patřil mezi významná střediska průmyslu nejen v Čechách, ale v celé tehdejší rakousko-uherské monarchii. Během necelého století vznikla v Liberci celá řada významných průmyslových podniků zaměřených zpočátku především na výrobu textilu. Postupně na tuto produkci, ať přímo, nebo nepřímo, navázalo množství dalších průmyslových odvětví, především v oblasti strojírenství. Zpracovávání kovů bylo v souvislosti s výrobou strojních zařízení pro širokou oblast průmyslových podniků důležitým odvětvím a několik řemeslníků v oborech zpracovávajících kovy působících ve městě na počátku 19. století nebylo schopno všechny potřeby zabezpečit. Strojní vybavení se z počátku vesměs dováželo a jeho údržbu zajišťoval personál mimolibereckých výrobců.

Kateřinské údolí, místo, kde se na Liberecku od počátku 19. století počal rozvíjet tovární průmysl, kolem roku 1857

Továrna firmy Friedrich Völkelt ve Starém Harcově u Liberce, kolem roku 1857

S rozšiřováním textilní výroby se požadavky na místní strojírenství počaly stávat stále aktuálnějšími a v průběhu 30. let 19. století i v této oblasti vznikají první firmy, které se postupně vyvíjely z původně kovozpracujících dílen. V řadě případů se zpočátku angažovali v tomto směru samotní výrobci textilu a u některých větších textilek vznikaly přidružené menší podniky pro výrobu textilních strojů a jejich opravy. Ve většině případů se jednalo ještě o převážně ze dřeva zhotovené textilní stroje. Závažným problémem pro rozvoj strojírenské výroby na Liberecku byl nedostatek snadno dostupných surovin, a to jak pro samotnou výrobu požadovaných strojů, tedy různých kovů, tak pro pohon výrobního strojního zařízení, tehdy především uhlí do parních strojů. Tento nedostatek nebyl zpočátku tak zjevný, když většinu energie na pohon strojů zajišťovaly vodní zdroje potoků tekoucích z Jizerských hor a řeka Nisa. Nejbližší zásoby uhlí se nacházely na Hrádecku, kde se těžil lignit, ale kvalita a množství neodpovídaly posléze potřebám zdejšího průmyslu. Pokusy o nalezení rudných ložisek, především železné rudy, v blízkém okolí selhaly.[1] Až do vybudování železnice v roce 1859 se všechny tyto zdroje musely dovážet povozy a takový způsob dopravy byl značně nerentabilní. Cesty do Liberce vedly členitým a kopcovitým terénem a těžké náklady představovaly pro koňmi tažené vozy značný problém. Mnoho na tom nezměnila ani nová císařská silnice z Prahy do Liberce přes Mladou Boleslav, Turnov, Hodkovice nad Mohelkou a Záskalí, vybudovaná mezi lety 1825 až 1828, odkdy již na této trati jezdil pravidelně poštovní dostavník. Cesta z Prahy do Liberce tehdy trvala až 17 hodin.[2]

Mezi nejstarší uváděné strojírenské výrobce v Liberci je řazena dílna při textilní Bergerově továrně ve Stráži nad Nisou, vzniklá na počátku 19. století. První skutečně samostatnou strojírenskou dílnu založil v Liberci roku 1830 do Čech přišlý Angličan Edward Thomas. Další dílnu otevřel o něco později ještě ve Starém Harcově, ale po několika letech přenesl svoji živnost do pražské Libně.[3] Libereckou firmu potom nějaký čas vedl další Angličan, Thomas Bracegirdle, původně Thomasův společník, který posléze přesunul svoje podnikání do Jablonce nad Nisou a roku 1844 do Brna, kde byly daleko lepší podmínky ve vztahu k dostupnosti surovin, především uhlí a železa.[4]

V již zmíněné Anschieringerově publikaci je o strojírenských dílnách a firmách v Liberci a okolí nemnoho informací, když autor poukazuje na nedostatek místních výrobců. Nejvýznamnější zmiňovaná továrna v blízkém okolí Liberce byla ve 40. a 50. letech 19. století strojírenská firma (Die Maschinenfabrik und Eisengießerei) Friedricha Völkelta ve Starém Harcově.[5] Okolo roku 1858 měla továrna samostatný strojírenský provoz a ve zvláštní budově umístěnou slévárnu. Celkem ve firmě pracovalo 211 zaměstnanců. Anschieringer je vyjmenovává: 1 tovární ředitel, 2 dílovedoucí, 3 kresliči, 2 účetní, 2 skladníci, 1 slévárenský mistr, 1 slévárenský písař, 12 truhlářů, 7 kovářů s 8 pomocníky, 50 zámečníků, 26 soustružníků, 24 formířů, 16 učedníků a 56 pomocných dělníků. Je doloženo také vybavení podniku, kde k pohonu sloužilo vrchem poháněné vodní kolo o výkonu 7 HP a také vertikální vysokotlaký parní stroj o síle 12 HP. K samotné pracovní činnosti následně sloužily pracovní stroje a zařízení: 7 kovářských výhní s ventilátorem, 30 soustruhů, 7 vrtaček, 1 velká samočinná a 1 dlouhá vrtačka, 4 hoblovky, 1 drážkovačka, 1 fréza, 1 stroj na výrobu šroubů, 1 pásová pila. Ve slévárně se nacházely 2 kupolové pece s ventilátorem a jeřáb. K výrobě parních kotlů je uvedeno: 1 velká děrovačka s nůžkami na plech, ohýbačka plechu s dalším potřebným nářadím a konečně brusírna se 2 velkými brusy. Nechybí ani popis výrobního sortimentu, který v uvedeném roce představoval následující výrobky: 4 kusy parních strojů, po 3 kusech parních kotlů a hydraulických lisů, dále vodní kola, transmise, mlýny nejnovější konstrukce, kalandry, dekatovací stroje (stroje určené k závěrečné úpravě látek, při níž se ustaluje lesk získaný lisováním horkou parou nebo vodou),[6] drasticí stroje, mykací stroje, spřádací stroje, tkalcovské stavy na bavlněné a vlněné látky a další stroje pro soukenické zpracování.

Jaroslav Joza uvádí, že roku 1838 byl v Liberci největším výrobcem strojů podnik Bernarda Kahla a vedle toho zde působili ještě tři další výrobci.[7] Jestliže okolo roku 1858 se v Liberci nacházela řada strojírenských podniků, pak mezi řemeslníky zpracovávajícími barevné kovy jsou k tomuto datu v prvním adresáři Liberce uvedeni tři mědikovci a také čtyři mosazníci a odlévači barevných kovů.[8] Z mědikovců Adalbert Frank sídlil v dnešní Pálkově ulici (Spenglergasse Nr. 214), Franz Reiss měl dílnu v Chrastavské ulici (Kratzauer Straße Nr. 260) a třetím mědikovcem v Liberci byl Leopold Salomon, který již během padesátých let 19. století patřil ve svém oboru k nejzdatnějším a jeho podnik se koncem století stal jedním z nejvýznamnějších v Liberci ve vztahu k zpracování barevných kovů, později přímým konkurentem podniku Christiana Linsera, se kterým měl velmi podobný výrobní program.

Sídlo tohoto podniku se nacházelo v dnešní Náchodské ulici (Kaisergasse Nr. 76). Roku 1837 zde Leopold Salomon založil vlastní mědikoveckou dílnu a do roku 1850 ji rozšířil na provoz, ve kterém zaměstnával deset až dvanáct zaměstnanců. V té době se zabýval výrobou měděných trubek a kotlů pro barvírny, zařízeními pro pivovary a barvírny i různým tovarem pro parní pohon. Ve vybavení se nacházely dva soustruhy, vrtačka, tavicí pec a další drobné dílenské nářadí. Podnik se pozvolna rozšiřoval a po smrti zakladatele v roce 1871 se jeho stejnojmenný syn rozhodl k rozsáhlejším úpravám podniku a roku 1873 dostavěl novou tovární budovu a provoz doplnil parním strojem.

Když v roce 1900 Leopold Salomon ml. zemřel, přenechal své manželce, která dál vedla podnik s technickým vedoucím provozu, prosperující firmu, jež během posledních dvou desetiletí 19. století vyráběla zařízení pro vratislavický i jablonecký pivovar a řadu velkých podniků nejen v samotném Liberci. Na počátku 20. století se firma také intenzivně věnovala budování vodovodní sítě v Liberci i okolí. Jen v samotném městě se podílela na zřízení vodovodů v šesti stech domech a školních budovách, ale má také zásluhu na vybavení vodovodními rozvody nové budovy Obchodní a živnostenské komory v Liberci, dokončené roku 1901. Při budování přehrad na Liberecku pocházelo od této firmy strojní a rozvodné vybavení z kovů na čtyřech přehradách. Vedle těchto zakázek se firma Leopolda Salomona podílela také na zhotovení vodovodních a protipožárních zařízení pro Městské divadlo v Liberci a obdobných pracích při realizaci velkého areálu výstaviště, vybudovaného nad nově postavenou údolní přehradou pro reprezentativní Výstavu českých Němců v Liberci v roce 1906.

Továrna firmy Leopold Salomon v Liberci, kolem roku 1880

V rozsáhlé a reprezentativní publikaci o průmyslu v monarchii vydané roku 1908 ve Vídni je potom tehdejší produkce firmy Leopold Salomon – Kupfer-, Eisen- und Metallwarenfabrik popsána následovně:

„Rozsah prací firmy je dnes široký a tvoří ho především zhotovování a dodávka kompletních zařízení pro přádelny, tkalcovny, barvírny, sušírny vlny a pivovary, zdravotní zařízení, vysokotlaké, nízkotlaké a ústřední topení, větrací zařízení a parní vedení z mědi, železa a oceli, stejně jako armatury všeho druhu z kovu, železa a oceli. Zvláště výkonná je firma ve výrobě pivovarnických zařízení, tepelných dílů pro parní vaření, vystěradla, chladicí zařízení, chladicí kádě na kvašení, automatická kondenzační zařízení, patentované acetylenové přístroje, patentovaná soukací zařízení, železné armatury a strojní zařízení pro přehrady a konečně protipožární zařízení pro továrny, divadla a veřejné prostory. Na vratidlové kotouče z ocelového plechu a acetylenová zařízení má firma vlastní patent. Jako zvláštní novinku má firma zařízení pro autogenní sváření, v důsledku čehož je schopná okamžitě zavařit každou prasklinu v mědi, oceli, železe a jiných kovech, stejně jako provést svaření všeho druhu.“[9]

Firma měla v uvedeném roce v nemovitostech obytný dům majitele, budovu továrny se šesti velkými sály, kotelnu a rozsáhlá skladiště. Všechny budovy byly rozloženy okolo ústředního továrního dvora. Provozy byly vybaveny na svoji dobu moderním zařízením jako soustruhy, vrtačkami, hydraulickými lisy, pneumatickým hamrem, různými řezačkami a děrovačkami, falcovačkami, frézami a mimo jiné i svařovacími autogenními aparáty. Podnik byl rozdělen na mědikoveckou dílnu, slévárnu kovů a železa, soustružnu, zámečnickou dílnu, dřevomodelářskou dílnu a kovárnu. Celkově bylo v podniku zaměstnáno 50 až 60 zaměstnanců. Firma v té době měla také široký rozsah zákazníků, a to nejen na území tehdejšího Rakouska-Uherska, ale i v Německu a Rusku. Od jara roku 1908 vedl rodinný podnik ve třetí generaci Rudolf Salomon. Nabízí se srovnání s druhou takto velkou firmou v Liberci, kterou byl podnik Christiana Linsera, v mnohém podobný Salomonově závodu. Když ve dvacátých letech 20. století vzpomínal tehdejší majitel a syn zakladatele firmy Rudolf Linser na těžkou konkurenci, měl bezesporu na mysli mimo jiné i firmu Leopold Salomon.

V těsné blízkosti Liberce a nedaleko Linserovy továrny se potom nacházely další dva strojírenské podniky ve Františkově, mědikovectví Ernsta Bigla a strojírenská továrna a slévárna Felixe Billiga. Billigův podnik získal roku 1883 budovu někdejší sodovkárny Eduarda Tscheppera a přebudoval ji na strojírnu a slévárnu. Ve výrobním programu měla tato společnost především vybavení pro apreturu a barvení látek. V areálu podniku se také nacházela mědikovecká dílna Antona Scholze. Roku 1898 došlo ke kolejovému propojení s Jihoseverní německou dráhou a následně v návaznosti na ni k přístavbě a výraznému rozšíření křídla továrního komplexu. Na přelomu století firma zaměstnávala okolo osmdesáti zaměstnanců.[10] Také firma Ernsta Bigla se zabývala okolo roku 1885 výrobou továrního vybavení barvíren, podniků na bělení látek, pivovarů a palíren; dále pecí na sušení a karbonizaci, koupelnových zařízení, parních a vodních topení. Na skladu měla všechny druhy kohoutů, ventilů, šroubení pro parní a vodní rozvody atd.[11]

Továrna firmy Felix Billig ve Františkově u Liberce, kolem roku 1900

Na přelomu 19. a 20. století se výrobní kapacity strojírenství v Liberci a okolí značným způsobem navýšily a Anton Fr. Ressel ve svých dvou dílech Liberecké vlastivědy z let 1903–1905 poznamenává, že podniků s obdobným zaměřením je značné množství.[12] Jedním z nejvýznamnějších byla továrna Christiana Linsera.

[1] JOZA Jaroslav, Z minulosti textilního průmyslu v Libereckém kraji, Liberec 1958, str. 90–96.

[2] MELANOVÁ Miloslava a kol., Liberec, Praha 2017, str. 139.

[3] PÁVEK Miloslav, Československé textilní strojírenství, TM Brno 1981, str. 24–30.

[4] JOZA Jaroslav, Z minulosti textilního průmyslu v Libereckém kraji, Liberec 1958, str. 93–94.

[5] ANSCHIERINGER Anton, Album der Industrie des Reichenberger Handelskammer-Bezirks, Reichenberg 1858, str. 39–41.

[6] JOZA Jaroslav, Z minulosti textilního průmyslu v Libereckém kraji, Liberec 1958, str. 91.

[7] JOZA Jaroslav, Z minulosti textilního průmyslu v Libereckém kraji, Liberec 1958, str. 92.

[8] ANSCHIERINGER Anton, Adress-Buch der Stadt Reichenberg, Reichenberg 1858.

[9] Die Groß-Industrie Österreichs, Wien 1908, str. 378.

[10] RESSEL Anton Fr., Heimatkunde des Reichenberger Bezirkes I, Reichenberg 1903–5 str. 315; dtto II – str. 122.

[11] Reichenberger Zeitung, 1885, č. 150 (30. 6. 1885).

[12] RESSEL Anton Fr., Heimatkunde des Reichenberger Bezirkes I, Reichenberg 1903–5 str. 315.

2.

Christian Linser– od mědikovce kpodnikateli

Již od počátku 19. století přicházelo do Liberce stále větší množství lidí, kteří zde doufali nalézt práci ve vznikajících továrnách ivprofesích spojených stouto tovární, především textilní výrobou. Nejednalo se jen onámezdní síly zširšího okolí kobsluze textilních strojů, ale iocizince či osoby zjiných částí habsburské monarchie, většinou školené odborníky ařemeslníky, kteří se snažili uchytit ve zdejšímprostoru, který se po všech stránkách dynamicky rozvíjel aposkytoval dobré podmínky pro získání zaměstnání. Po roce 1848 tyto tendence ještě zesílily suvolněním pohybu osob arozvojem tovární výroby, která koncentrovala značné počty pracovníků. Liberec jako město získal od roku 1850 městský statut, který mu umožňoval značnou volnost samosprávy, ana území pěti městských čtvrtí se hustota obyvatel, ať již stálých, nebo přechodně se zdržujících, výrazně zvyšovala.

Rodový erb rodiny Linserových, udělený roku 1621

Na počátku životnídráhy

Jedním zřemeslníků hledajících zde uplatnění byl imladý mědikovec Christian Linser (narozen 1. 1. 1834 vGraunu, zemřel 15. 1. 1915 vLiberci), původem zjihotyrolské obce Graun, kde jeho otec pracoval jako cestář. Rodina sem přišla ztyrolského Landecku, kde je doložena již okolo roku 1580. Na počátku 17. století získala rodina Linserů povýšení do nižšího šlechtického stavu ataké rodový erb, který udělil Hansi Linserovi ajeho bratrům Oswaldovi aJakobovi 8. října 1621 vévoda Leopold. Živobytí si příslušníci rodu zajišťovali zvelké části povoznickou živností při překonávání horských cest mezi Itálií aRakouskem. Najít dnes rodný dům Christiana Linsera je již nemožné. Po druhé světové válce připadlo Jižní Tyrolsko Itálii apůvodní obec Graun zaplavila voda přehrady, vybudované na počátku padesátých let minulého století– dnešní italský název obce Curon Venosta patří nově postavené vesnici výše do svahu hor. Původní Graun připomíná již jen věž kostela sv. Kateřiny ze 14. století (vysvěcen roku 1357), která ční nad hladinu vodní plochy přehrady.

Údolí uobce Graun, kolem roku 1900

Ve třinácti letech poslali rodiče mladého Christiana do Innsbrucku, aby se vyučil řemeslu. Vtomto městě žil Christianův strýc, stavební rada Josef Duile, který se mladého chlapce ujal aběhem učení ho podporoval. Volba řemesla nakonec padla na mědikovectví aod 6.dubna 1847 nastoupil Christian Linser jako učedník dodílny mistra Happergera vInnsbrucku. Po téměř čtyřletém učení mědikovcem, ukončeném 4. března 1851 (vyučení dokončil již uvdovy po zmíněném mistru Happergerovi), setrval nejspíš mladý řemeslník vHappergerově dílně vInnsbrucku až do vydání výučního listu. Ten mu však byl vystaven až 29. března 1852. Následně získal 30. března toho roku itovaryšský list ahned po jeho obdržení se vydal mladý Christian Linser na zkušenou. Ztohoto období se zachovaly dvě měděné formy na pečení, jedna vpodobě raka, druhá vklasických kruhových tvarech. Zda vznikly ještě vdobě učení, či spíše vtovaryšských letech, případně na začátku samostatné činnosti, není jisté, bezesporu jsou však dokladem jeho počáteční řemeslné dovednosti.

Výuční list Christiana Linsera zroku 1852

Tovaryšský list Christiana Linsera zroku 1852

Pro začínajícího řemeslnického tovaryše byla zkušená důležitým krokem aposkytovala mu možnost poznání řemesla vcizích dílnách po širokém okolí, převážně iza hranicemi vlastního státu. Pro tyrolského rodáka byly vtomto směru výhodné podmínky, když okolo ležící země spadaly do německy hovořící středoevropské oblasti. Mladý Christian Linser ovšem netušil, jak dlouho na vandru bude akam ho zkušená nakonec dovede. Ta směřovala nejdříve do Německa apodle vandrovní knížky, vydané vInnsbrucku 7.dubna 1852, prošel vletech 1852 až 1853 značnou částněmeckých zemí, tehdy ještě samostatných států. Zpočátku pracoval na četných místech Bavorska. Ještě vdubnu 1852 přichází do Füssenu anásledně do Veilheimu, kde pracuje do 7. června umistra Konrada Pachera. Potom jeho cesta vedla na Mnichov, odkud odchází 20.července na Augsburg, Dillingen, Ulm, Stuttgart aMainz, kam přišel 28.července. Oněkolik dní později, 31.července 1852, dorazil do Wiesbadenu, kde se zdržel až do 21. prosince zmíněného roku. KWiesbadenu se také váže jeho první zaznamenaná větší práce, když se vtomto městě podílel nejspíš na zhotovení zastřešení některé zpěti věží ruského ortodoxního kostela.[13]

Měděná forma na pečení vpodobě raka, Christian Linser, 50. léta 19. století

Měděná forma na pečení, Christian Linser, 50. léta 19. století

Vandrovní knížka Christiana Linsera zroku 1852

Koncem roku 1852 se vydal na sever přes Göttingen aGoslar do Braunschweigu, odkud se 23. března 1853 vypravil přes Altonu na Hamburk, aby na začátku dubna došel přes Bergedorf aMöllen do Lübecku. Od moře se potom rozhodl jít vdubnu 1853 přes hraniční přechod vDassowě do Pruska apokračoval přes Wismar, Güstrow, Teterow do Neubrandenburgu, kam dorazil 13. dubna. Odtud pak přes Strelitz doputoval do pruského hlavního města Berlína, kde se zdržel jen několik dní, ajiž 18. dubna odchází do Magdeburgu aodtud 25. dubna do Lipska, aby pokračoval 29. dubna do Wurzenu anásledně do Drážďan.

Ruský ortodoxní kostel ve Wiesbadenu, roku 1852 pracoval na oplechování věží Christian Linser

Věž kostela Panny Marie Sněžné vRokycanech, na oplechování věže se roku 1856 podílel Christian Linser

Dopis mistra Hannese zRokycan stvrzující práci Ch. Linsera na kostelní věži

Dopis stavebního rady J. Duileho ohledně řemeslnické způsobilosti Ch. Linsera zroku 1858

Liberec, Novoměstské (Sokolovské) náměstí, rok 1861

Barvířská ulice na plánu města Liberce zroku 1858

Inventář řemesel vLiberci k18. únoru 1860, uváděno 5 mědikovců

Podobizna Christiana Linsera vhasičské uniformě, kolem roku 1870

Franz Blumrich, kolem roku 1870

Bohatý výrobní sortiment

Vcentru společenského života

Table of Contents

Úvod

1. Liberec a strojírenský průmysl v 19. století

2. Christian Linser – od mědikovce k podnikateli

Na počátku životní dráhy

Bohatý výrobní sortiment

V centru společenského života