Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Stacey Kennedy

Získej mě

Z anglického originálu Take Me,
vydaného nakladatelstvím Stacey Kennedy Publishing
v roce 2023, přeložil Jan Lusk.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2024
jako svou 9186. publikaci.

Redakce Michaela Merglová
Korektura Kateřina Hájková
Odpovědná redaktorka Karolína Stránská
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2024

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Take Me © 2023 by Stacey Kennedy
Published by Stacey Kennedy Publishing, Canada
Translation © Jan Lusk, 2023
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-271-7196-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-7195-8 (pdf)
ISBN 978-80-7625-326-1 (print)

V METAFOŘE DOSUD VYŠLO

Sváděj mě
Drž mě
Zachraň mě
Sleduj mě

Tato kniha je fiktivním dílem. Veškerá jména, postavy, místa a události jsou výplodem autorčiny fantazie a jejich užití je nahodilé. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, místy nebo osobami, ať už žijícími, nebo zesnulými, je pouze náhodná.

UPOZORNĚNÍ NA CITLIVÝ OBSAH

Dílo obsahuje zmínky o duševních traumatech, fyzickém a sexuálním napadení ženy, alkoholismu a loupeži.

Všem, kteří si dokázali najít cestu temnotou.

KAPITOLA 1

Dookna vedle stolu vnové módní restauraci vsrdci New Yorku bubnoval déšť. Před Nessou Haleovou se skvěl filet mignon doplněný sklenicí nejlepšího merlotu. Celá restaurace, od naleštěných příborů po uhlazeně oblečený personál, tvořila dokonalou scénu pro večerní setkání, jaké by se mohlo vyjímat vposledním čísle Cosmopolitanu.

Jediný kaz na kráse představovala schůzka samotná.

Houby, ne schůzka, ale ten chlap.

Doktor Mitchell Graff byl někdo. Nejmladší anejlepší kardiochirurg vMount Sinai. Měl všechno – tmavě hnědé oči, které Nessu uchvátily, jakmile se na ni podíval, úsměv, jenž jí bral dech, aprsty jí svrběly touhou pohladit jeho svaly. Měla by před ním na židli tát, ale navzdory jeho nepochybně pěknému vzhledu adosaženým úspěchům necítila vtěle žádné teplo. Natož pak vrozkroku.

„Mhm,“ zamručela anejméně podvacáté během jeho monologu sáhla po sklence.

„Ten případ byl složitý,“ řekl Mitch, než si vložil do úst kus masa, „ale vzal jsem srdce toho muže do ruky apřiměl ho znovu se rozběhnout.“

„To je skvělé.“ Postavila sklenku na stůl avychutnávala si na jazyku višňové tóny. „Rodina toho pána ti určitě byla velmi vděčná.“

Mitch zvedl zrak od talíře asvraštil obočí. „Rodina?“

„Ano, za to, že jsi mu zachránil život. Jsem si jistá, že ti poděkovali.“

Zamrkal, jako by ho něco takového ještě nenapadlo. „Asi ano. Sestry něco takového říkaly.“

Nessa toho oMitchovi mnoho nevěděla, jen to, že před ní už si vyšel sněkolika dalšími sestrami znemocnice. To mělo být první varovné znamení.

Vážila si dobrého lékaře. Coby sestra na pohotovosti stakovými ráda pracovala. Ale Mitch nebyl jen dobrý lékař, on se považoval za Boha. Každé slovo, které mu splynulo ze rtů, pojednávalo otom, jak je úžasný, protože zachraňuje životy.

Nessa se přes to přenesla.

Najednou mu zazvonil telefon. „Doktor Graff,“ představil se. „Ano. Ano. Vpořádku. Už jedu.“ Vrátil telefon do kapsy, otřel si ústa ubrouskem ahodil ho do talíře, přestože na něm ještě zůstala polovina jeho večeře. „To bylo znemocnice. Potřebují mě na operaci.“

„Samozřejmě,“ odpověděla azadržela úlevný vzdech, že toto rande brzy skončí.

Sebejistým krokem, který jí nyní připadal arogantní, přešel kní aletmo ji políbil na tvář.

„Příští večeře je na mě.“ Obdařil ji zářivým úsměvem, kterému předtím podlehla. Pak se kní otočil zády avykročil zrestaurace.

Neuvěřitelné! Odfrkla si, uchopila skleničku aobrátila do sebe zbytek vína. Potom se natáhla přes stůl adopila ijeho.

„Rande se nevyvedlo?“

Nessa odložila sklenku apohlédla na servírku. „Žádný první rande se nevyvede.“ Přisunula ksobě jeho talíř aodkrojila nedojedenou stranu steaku. Zeleniny ani pečené brambory se ani nedotkl.

„Jo, to znám,“ zasmála se tiše servírka.

Nessa jí oplatila úsměv azvedla talíř. „Můžete mi tohle zabalit?“ Následně ukázala na svůj talíř. „To moje taky. Azaplatím.“

„On ani nezaplatil?“ podivila se číšnice se zdviženým obočím.

„To nikdy nedělají.“

To, že chlap na rande nezaplatil útratu, nebylo to nejhorší. Minule se ukázala bývalka dotyčného aztropila scénu. Posledního muže, skterým chodila několik měsíců, se dlouho nemohla zbavit. Trvalo dva týdny, než jí přestal neustále psát.

Nessa zaplatila kartou aproklínala steaky. Po zbytek týdne bude muset večeřet salát avynechat snídani. Večeře ji stála tolik co jídlo na týden. Blbec jeden!

Skrabičkami jídla vruce vyšla ze dveří. Přivítala ji směs vůní velkoměsta. Znepřeberných restaurací apouličních stánků sjídlem se linuly úchvatné vůně. Nedokázaly však překrýt hnilobný zápach odpadků, ještě zdůrazněný deštěm.

Podařilo se jí rychle rozevřít deštník aschovat se pod ním. Když spěchala ulicí, voda jí cákala na holá lýtka. Podzim se pomalu přeléval do zimy anoci byly čím dál delší. Zachumlala se do kabátu apřemýšlela, jestli nemá mávnout na taxík, aby byla dřív doma, ale nakonec se rozhodla těch pár bloků dojít pěšky. Navíc po tom, co zaplatila za večeři, by jízda taxíkem byla holá rozmařilost.

Vykročila do noci. Rázovala kdomovu, jak nejrychleji dovedla, aproklínala Mitchův šarm. Déšť skaždým krokem sílil abušil do deštníku. Brzy došla na roh, kde bydlel Jerry se svými pár krámy ve stanu, který mu koupila.

„Jerry,“ zvolala.

„Slečno Nesso, jste to vy?“ ozval se chraptivý hlas.

„Jsem to já. Mám pro vás večeři.“

Rozepnul stan avystrčil hlavu. „Co je dnes na menu, anděli můj?“

Podala mu Mitchův pokrm. „Steak abrambory. Strašně nóbl aluxusní.“

„Díky, slečno Nesso.“ Špinavými prsty převzal krabičku ausmál se děravým chrupem. „Bůh vám žehnej.“

„Dobrou chuť, Jerry,“ popřála mu ašla dál.

Zkoušela ho už mnohokrát přesvědčit, aby se přestěhoval na ubytovnu, ale Jerry vytrvale odmítal. Tak mu pomáhala po svém. Před střechou nad hlavou dával přednost alkoholu aNessa vhloubi duše věděla, že mu pomáhá proto, že její otec se upil ksmrti. Příliš nad tím nepřemýšlela. Měla Jerryho ráda atěšilo ji, že mu může sem tam pomoci.

Přidala do kroku, aby byla co nejrychleji doma apryč zdeště. Na dalším rohu zahnula do tiché, prázdné ulice. Světel tu bylo méně aruch města se utišil. Většinou za to byla vděčná. Dnes ji však přepadla úzkost.

Vpůli ulice se otočila adívala se na projíždějící auta. Prohlédla si všechny tmavé kouty. Nic znich nevyskočilo, ale cosi jí nahánělo husí kůži. Její instinkty varovně křičely.

Čekala se zadrženým dechem. Jediným zvukem bylo bubnování kapek do deštníku. Ty panikaříš, holka! Vduchu si vynadala avydechla. „Seber se, Nesso,“ zavrčela pro sebe.

Vykročila av tu chvíli si uvědomila, že cesta před ní už není volná.

Pohltila ji temnota. Zvuky ulice se ztrácely vdunivém bušení srdce, které jí velelo utíkej.

Vcestě jí stál muž včerné mikině atmavých kalhotách slyžařskou kuklou přes obličej. Strnula na místě av hlavě jí ječely sirény. Odmítala se poddat strachu, ohnala se po něm deštníkem, aco jí nohy stačily, utíkala do vedlejší rušné ulice avolala opomoc.

Uběhla jen dva kroky, než ji sevřely silné ruce apraštila sebou na dlažbu. Při tvrdém dopadu tělo zaskučelo azatmělo se jí před očima, když ji zalehl.

„Vemte si, co chcete,“ křičela. „Vpeněžence mám prachy akreditku.“

Odpovědí jí bylo ticho atěžký dech funící jí do ucha. Podle toho chlípného, krutého zvuku poznala, že nechce její peníze.

Tlak na záda polevil. Otočil ji aopřel se jí oramena.

„Pomóc!“ křičela. „Pomóc!“

„Pššt,“ syčel apoložil jí prst vkožené rukavici na rty. Byl příliš silný, příliš těžký… Děsil ji aona se pod ním kroutila, aby se vysvobodila. Ale proti jeho síle nic nezmohla. „Jseš moje,“ řekl chladným hlasem.

Pak se kní přisály jeho rty.

Instinktivně ho kousla do krve.

Zaklel, odtrhl se audeřil ji do tváře, až se jí před očima rozsvítily hvězdičky.

„Ty děvko,“ zachroptěl.

Další rána ji uvrhla do tmy.

„Hej!“ ozval se náhle zdálky mužský hlas. „Hej! Pusť ji! Volám 911.“

Zadupaly kroky – její zachránce. Vlastně zachránci. Bylo jich víc.

Pomalu se propadala do temnoty.

„Pomoc,“ zašeptala ještě.

Tlak na ramena ustal anásilí vystřídal vřelý mužský hlas. „Budete vpořádku. Jsem svámi. Budete vpořádku, slyšíte mě? Budete vpořádku. Pomoc je na cestě.“

Ronan Crawford následoval své blízké přátele, Hunta aLottie, do nemocnice. Před půl hodinou popíjeli vkuřáckém klubu na Páté Avenue uprostřed Manhattanu. Když dopili, vypravili se do podzemních tunelů kdysi používaných kpašování whiskey, vedoucích do soukromého erotického klubu Phoenix. Ale nedošli tam, protože dostali zprávu opřepadení Nessy.

Místo vochrance klubu Ronanovi dohodil Hawke, vysloužilý mariňák, snímž se Ronan seznámil na týdnu tvrdého výcviku. Pouto, které mezi nimi během toho týdne vzniklo, vydrželo roky. Hawke skončil uarmády, když mu bomba utrhla nohu. Ronan to věděl, akdyž odešel od vojska, vyhledal Hawkea kvůli práci. Aten mu zaopatřil zatraceně dobré místo.

Klub byl útočištěm pro nejvyšší newyorskou smetánku, která se vyžívala ve voyeurských fantaziích. Když Ronan vklubu začínal, dělal jen ostrahu. Ale trvalo mu jen měsíc, než seznal, že přichází ovelké vzrušení avelké peníze, když se neúčastní představení.

Vprostorách Phoenixu každý nosil na obličeji masku, která zakrývala jeho totožnost. Vklubu také nepadala žádná jména. Ale každý člen měl možnost vybrat si představení, které chce zhlédnout. Dbalo se na dodržování jediného pravidla – dívat se, ale nesahat –, ledaže Rhys udělil jednou měsíčně určitým členům speciální oprávnění. Pro ty, kdo se po představení chtěli oddávat sexu, byly kdispozici oddělené místnosti.

Kvůli těmto sexuálním fantaziím zaměstnával Rhys bývalé vojáky, kteří měli zajistit klubu bezpečnost. Ale muži svojenským výcvikem představovali pro publikum žádoucí zboží. Ronan věděl proč – těla měli ve vrcholné fyzické kondici. Výcvik je učil být nebezpečnými, důraznými, avezmeme-li vpotaz, co zažili, pak neexistoval důvod stydět se za cokoli, co přinášelo potěšení, takže se při představení neomezovali ani nestyděli.

Když se za ním zavřely nemocniční dveře avšichni vešli do sesterny, do kostí se mu zahryzl mráz. Zvuk znovu se otevírajících dveří vněm vyvolal vzpomínku, při níž musel zatnout svaly, aby zůstal stát.

Vpokoji rozházené hračky. Víc hraček, než Ronan vživotě viděl. Zvedl vojáčka azeptal se: „Kde je maminka?“

Paní vmodrých šatech měla vočích slzy, když si klekla naproti němu. „Ach, miláčku, maminka odešla do nebe.“

„Kdy se vrátí?“ zeptal se Ronan.

Po tváři cizí ženy stekly slzy. „Je mi to líto, Ronane, ale nevrátí se.“

Zakňučení achladné, vlhké polechtání na ruce ho vrátilo do přítomnosti. Sklonil zrak asetkal se supřeným pohledem tmavých očí černého labradora Dexe. Ronan vzdychl adal průchod citům. Pohladil psa po hlavě. „Díky, kamaráde.“

Moc si na matku nepamatoval. Ana její smrt skoro vůbec. Ale tahle jediná vzpomínka ho čas od času budila ze spaní. Anávštěva nemocnice měla patrně stejný efekt.

„Ronane.“

Probral se avšiml si, že na něj Hunt ostře hledí hnědýma očima. Hunt také vypadal jako voják, snakrátko střiženými hnědými vlasy azarputilým výrazem, který prozrazoval, že si užil svoje, varmádě však nesloužil. Pokynul Ronanovi, aby šel za ním na chodbu. Coby detektiv vyšetřující vraždy trávil Hunt vtěchto chladných prostorách hodně času. Ronan tu proklínal každou vteřinu. Ale byl důvod, proč šel sostatními.

„Proboha, Nesso,“ vyhrkla Lottie. Když sdivoce vlajícími hnědými vlasy vletěla do nemocničního pokoje, vytřeštila ametystové oči.

Hunt tiše zaklel.

Jestliže se Ronan pídil po důvodu, proč jít do nemocnice, tady ho měl. Nessa seděla na posteli opřená opolštáře, obličej měla samý šrám amodřinu aoteklé zelené oči tupě hleděly do prázdna. Medové vlasy se proměnily vjeden rozcuchaný chuchvalec. Při pohledu na ni se vRonanovi cosi zlomilo. Vždycky zářila jako hvězda na noční obloze, ale její světlo teď pohaslo.

Už týdny si lhal do kapsy, že jeho flirtování sNessou je naprosto nevinné. Že by se neměl vyžívat vtom, že kdykoli na ni promluví, tváře se jí zbarví do růžova. Že ho netěší, když se na něj podívá nevinnýma hladovýma očima. Ale stačil jediný pohled na její zmučenou tvář aRonan měl jasno – byl do ní zamilovaný. Protože toho, kdo jí to provedl, chtěl roztrhnout jako hada.

Když Lottie vzala Nessu za ruku, vjejím pohledu se objevilo pochopení. Po tváři jí stekla slza. Lottie ji objala.

„Proboha, kdo ti to udělal?“

Nessa Lottie pevně svírala, až jí klouby prstů zbělely. „Nevím.“

Hunt přišel blíž klůžku. „Prohlídla sis ho?“ zeptal se vlídně.

Nessa pustila Lottie azavrtěla hlavou. „Byla tma aměl masku. Vůbec jsem ho neviděla.“

Ronan zaťal pěsti abojoval snutkáním toho hajzla dohnat adát mu co proto. Tohle si nezaslouží žádná žena, auž vůbec ne někdo tak sladký jako Nessa.

„Pohádala ses vposlední době sněkým?“ zajímal se Hunt.

„Ne,“ odvětila tiše Nessa, „nic takovýho.“

Hlas se jí třásl aRonan už to nedokázal snést. Přistoupil blíž.

„Sebral ti něco?“ zeptal se. Potřeboval vodítko, jak toho parchanta najít.

„Ne,“ zašeptala. Podívala se na něj aon zatajil dech pod pohledem plným strachu. Její oči byly vždycky tak plné života. Ta současná prázdnota ho znervózňovala. „Nic mi nesebral. Policie našla kabelku na zemi avrátila mi ji.“

Ronan zaťal zuby aspočinul pohledem na jejím rozbitém rtu. Takových ran už viděl spoustu. „Uhodil tě?“ zeptal se mírně.

Hleděla na své ruce složené vklíně. Hlas se jí zadrhl. „Dal mi facku, když jsem ho kousla.“

Ronan se zhluboka nadechl asnažil se ovládnout vztek, který mu tepal vžilách. „Dobře jsi udělala, Nesso.“

Překvapeně kněmu vzhlédla. „Vůbec jsem na to nemyslela, byl to reflex.“

„Máš dobrý reflexy,“ pokýval rozhodně hlavou. „Měla bys být na sebe pyšná.“

Na okamžik se jí do očí vrátil plamínek, než stejně rychle pohasl. „Díky, Ronane,“ špitla třesoucím se hlasem.

Nikdy vživotě sním nic nehnulo. Ale kdykoli vyslovila jeho jméno apodívala se na něj, tál pod jejím pohledem. Nesměle se usmál, aby ji povzbudil. Abyl zatraceně rád za to světýlko, které se jí krátce mihlo vočích. To jí ten hajzl nesebral. Přidusil ho, ale ono se vrátí.

„Jsem tak ráda, že jsi vpořádku, Nesso,“ řekla Lottie, aby odpoutala její pozornost. „Nechce se mi věřit, že tě přepadli.“

„Ani mně. Vůbec tomu nerozumím.“ Odmlčela se anabrala dech. „Někdo na mě čekal. Ani nevíš, jak jsem vděčná těm lidem, co toho chlapa zahnali.“ Ronanovi se zalily oči slzami aměl pocit, jako by ho někdo praštil do žaludku, když se na něj podívala ařekla schvějícím se rtem: „Chci už jít domů.“

Hunt si kní přisedl. „Řekli ti, jestli už tě můžou propustit?“

Nessa pokrčila rameny. „Myslím, že mě nejdřív bude muset vyslechnout policie.“

Hunt ji povzbudivě chytil za rameno. Takhle ho Ronan neznal. „Dej mi minutku. Zkusím se poptat, jestli by to mohli urychlit, abys mohla jít co nejdřív domů.“

„Dobře, díky.“ Nessa se pokusila usmát, ale zkřivila obličej, když ji ten pohyb zabolel.

Ronan sHuntem si vyměnili pohledy aveškerá vlídnost byla tatam. Vystřídala ji pochopitelná zlost. Ronan se podíval na svého psa aukázal na Nessu na posteli. „Pojď ji pomazlit. Potřebuje to.“

Dex jako by vždycky věděl, co Ronan říká. Docupital klůžku, vyskočil nahoru auvelebil se Nesse vklíně. Ronan dostal Dexe od K9s For Warriors po záchvatu deprese, který ho na několik dní upoutal na lůžko.

Ronana potěšilo, když Nessa objala psa kolem krku. Jako by dostala svolení, nebo to bylo porcí Dexovy lásky, náhle se rozplakala. Lottie jí položila hlavu na rameno apevně ji objala. Ronan to pochopil jako výzvu kodchodu. Poblíž sesterny našel Hunta vhovoru se dvěma detektivy. Posadil se na lavici anatáhl nohy. Neměl rád tohle místo, jeho čistotu, zápach dezinfekce, strohost vybavení anedostatek života.

Za pár minut se kněmu Hunt připojil. Detektivové vešli do pokoje získat Nessino svědectví. Ronan byl rád, že Lottie zůstala uvnitř. Poslední věc, kterou si přál, bylo nechat Nessu samotnou se vzpomínkami na peklo, jímž si prošla.

Hunt si odkašlal aRonan se kněmu otočil.

„Když to domluvím sArcherem, mohl bys na ni dohlížet, než se její případ vyřeší?“

Ronan pocítil úlevu. Přesně tohle chtěl. Anevěděl, jak by jí to měl říct. „Samozřejmě, žádný problém.“

„Fajn,“ vzdychl Hunt apromnul si oči. „Vím, co Lottie zvedne náladu. Ani jeden znás teď nebude mít moc volna.“ Hunt byl detektiv na oddělení vražd. Lottie venčila psy astudovala veterinu.

„Jestliže Archer aRhys nebudou nic namítat proti tomu, že nebudu pracovat pro klub…“ Rhys byl vlastníkem Phoenixu aArcher šéfem bezpečnosti, „… tak se rád budu držet nablízku.“

Hunt vzal Ronana za ramena. „Budeš jí vynikající oporou.“

To Ronana dojalo. Vůbec nevěděl, co říct. Když byl spoctami propuštěn zarmády po sérii zranění páteře, kotníku aramene, která si vyžádala několik operací, vybafla na něj posttraumatická stresová porucha.

Její původ nebyl varmádě. Tam znal své důvody – bránit vlast ajejí obyvatele –, ale bez tohoto soustředění, jako by ho dohnalo všechno, před čím utíkal, avzpomínky na matčinu smrt ho pronásledovaly. Ronan bude nadosmrti vděčný nemocničnímu personálu, že rozpoznal jeho potíže aposkytl mu pomoc, kterou potřeboval, poslal ho za dobrým terapeutem ado K9s For Warriors. Znal mnoho veteránů, kterým se takové pomoci nedostalo. Nyní měl svůj nový život se spolehlivou skupinou přátel, kteří se rychle stali jeho druhou rodinou vedle týmu SEAL, snímž zůstával vkontaktu avídali se, jak jen jim čas dovoloval.

„Postarám se oni,“ přikývl.

„Díky, chlape,“ usmál se Hunt apoplácal ho po zádech.

Následující půlhodina byla ta nejdelší vRonanově životě. Slyšel, jak Nessa vzlyká, když znovu vyprávěla události nejhoršího večera vjejím životě. Akdyž detektivové vyšli ven arozloučili se sHuntem, nemohl se dočkat, až se dostane do pokoje.

Na Hunta nečekal. Vešel aviděl, jak na něj kouká jeho pes. Ronan strnul azadržel dech. Zvíře nepotřebovalo slova, aby mu sdělilo, že jediné místo, kde chce být, je sNessou. ARonan to pochopil, protože tam chtěl být taky – tak proč se mu ztoho točí hlava?

Rád sní flirtoval, ale tohle bylo něco jiného.

Zůstal stát ahvízdl na psa, aby ho přivolal ksobě, protože Nessa se chystala vstát zpostele. Musel se ze všech sil přemáhat, aby jí nešel pomoci, ale nechtěl se do toho plést.

Lottie šla sNessou do koupelny. Když se dveře znovu otevřely, vyšla znich Nessa vnemocniční uniformě, kterou nejspíš dostala od sestry, protože její šaty odvezla policie coby důkazní materiál.

Hunt šel včele aza ním Lottie. Když Nessa procházela kolem, Dex jí olízl ruku aona ho pohladila po hlavě. Pes se podíval na svého pána.

„Jen běž,“ vybídl ho Ronan.

Dex vykročil Nesse po boku aRonan je následoval. Nedokázal zní spustit zrak. Vpředu šel Hunt. Ronan jí kryl záda. Narovnal ramena – nikdo už se kní nedostane.

Když procházeli kolem sesterny, zvolal sladký hlas: „Nesso.“

Ztuhla. „To ne.“

Ronan zachytil její prudký nádech. Otočil hlavu za zvukem, ale viděl jen holohlavého pobledlého hocha snejjasnějšíma modrýma očima, jaké kdy spatřil, vpyžamu se Supermanem. Hubená blondýna, asi třicátnice, která vypadala, že by potřebovala rok spát, kněmu přivážela stojan sinfuzí.

Všiml si, že Nessa vyloudila úsměv, než se otočila kchlapci.

„Ahoj, Ollie.“

Když Ollie viděl, jak je zřízená, vykulil oči, ve kterých se objevil strach.

„Jsem vpořádku,“ ujistila ho Nessa rychle apřispěchala kněmu. Klekla si avzala ho za ruce. „Jsou to jenom modřiny aškrábance.“

Ollie ani nemrkl. „Co se vám stalo?“

„Autonehoda,“ odpověděla aRonan pochopil, že se snaží chlapce ušetřit. „Ale jsem vpořádku. Přísahám.“

„Dobře,“ řekl pomalu.

„Ach, Nesso, to je hrůza,“ ozvala se žena, evidentně chlapcova matka. Položila Olliemu ruku na rameno. „Jsme rádi, že jste celá.“

„Díky,“ kývla Nessa asnažila se vstát.

Ronan si všiml, jak se jí třesou ruce. Dokázal si představit tu bolest, sám byl mnohokrát zraněn. Doufal, že nekoná nepatřičně, když kní přistoupil ajemně jí pomohl na nohy.

Ze rtů jí splynul sten. Podívala se na něj. Když se jejich pohledy setkaly, cítil se omráčený. Už zase.

„Díky.“

Ustoupil, otočil hlavu apodíval se na Hunta. Ten kývl na souhlas aRonan se přestal bát dotýkat se jí.

„Fajn, Ollie,“ řekla matka chlapci. „My máme práci aNessa si musí jít domů odpočinout.“

Ollie kývl na matku, pak přešel kNesse aobjal ji. „Berte léky, co vám dají. Pomáhají překonat bolest.“

Ronan jako by dostal další facku, teď zúplně jiného důvodu. Takhle malý kluk, možná pěti- nebo šestiletý, by neměl tak dobře znát bolest.

Nessa mu opětovala objetí. „Brzy tě přijdu zkontrolovat. Slibuju.“

„Nashle, Nesso,“ zamával Ollie naposledy.

Jakmile zahnuli za roh, úsměv ztváře se jí vytratil aslabě zaúpěla. „Odvez mě domů, prosím.“

Ronan kráčel za ní avěděl, že udělá něco víc – odveze ji domů bezpečně.