Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Prof. MUDr. Ctibor Povýšil, DrSc.

Patologické mikroskopické nálezy v kosterních pozůstatcích významných osobností české historie

Autor: prof. MUDr. Ctibor Povýšil, DrSc., emeritní přednosta Ústavu patologie 1. lékařské fakulty UK a VFN v Praze, vedoucí Katedry patologie IPVZ

Recenze:

Prof. MUDr. Ivo Mařík, CSc.

Prof. MUDr. Václav Smrčka, CSc.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2024

Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2024

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 9255. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Viola Těšínská

Sazba, zlom a obálka Antonín Plicka

Formát ePub Štěpán Böhm

Počet stran 128

1. vydání, Praha 2024

Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

Vydání knihy finančně podpořila společnost bamed s.r.o., Litvínovice.

Kniha vychází ve spolupráci s Agenturou pro zdravotnický výzkum České republiky a s podporou grantu RVO VFN 64165.

Názvy produktů, firem apod. použité v této knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-7296-2 (ePub)

ISBN 978-80-271-7295-5 (pdf)

ISBN 978-80-271-5191-2 (print)

Kniha vznikla ve spolupráci s Agenturou pro zdravotnický výzkum České republiky u příležitosti 10. výročí jejího založení.

Věnováno manželce Vieře, dcerám Nataše a Monice a našim vnoučatům a pravnoučatům

Předmluva

Zdravotní stav významných osobností našich dějin vždy byl a dodnes je předmětem zájmu nejen odborníků (historikové, antropologové, lékaři různých profesí), ale i široké veřejnosti. Nasvědčují tomu početné publikace různého formátu, od starodávných kronik až po díla současnosti. Ve světle překotně se rozvíjejících vědeckých poznatků a nových objevů se následně měnily a upřesňovaly i diagnostické závěry expertů různých odborností. Také poprvé provedená podrobná mikroskopická vyšetření skeletu našich významných předků mnohé objasnila, jak je uvedeno i v této knize. V některých případech se dokonce podařilo stanovit diagnostický závěr nebo alespoň určit stav kosterních ostatků z hlediska jejich zachovalosti. Neméně zajímavé je zjištění, jaká byla stavba skeletu u zdravých jedinců v době, kdy žili.

V poslední čtvrtině 20. století Kancelář prezidenta republiky organizovala antropologicko-lékařský výzkum pozůstatků příslušníků českých panovnických rodů i některých jednotlivých významných osobností. Řízením výzkumných prací byl pověřen prof. MUDr. et RNDr. h. c. Emanuel Vlček, DrSc., jenž v roce 1967 založil antropologické oddělení Národního muzea. Jako vedoucí výzkumu trvajícího několik desetiletí si do týmu kromě historiků přizval i další odborníky různých medicínských i přírodovědných specializací. Koncem 80. let minulého století jsem byl prof. Vlčkem také osloven, a to jako patolog specializovaný na diagnostiku onemocnění pohybového aparátu, samozřejmě včetně skeletu (např. Povýšil et al., 2017).

V průběhu let jsme postupně získali tkáňové vzorky od některých našich významných osobností minulosti, z pochopitelných důvodů převážně z kostní tkáně. Způsob jejich odběru během archeologického průzkumu i metodika našeho zpracování do značné míry přesáhly běžné rutinní vyšetření prováděné v současnosti k diagnostickým účelům při vyšetření historických kostí. Kostní vzorky jsme vyšetřovali nejen po odvápnění, ale i metodou neodvápněných řezů, umožňující stanovit stav mineralizace kostní tkáně za života. Jedná se o komplexní přístup, který v archeologickém výzkumu není běžně používán.

Komplexní metodika histopatologického vyšetření přinesla některé nové poznatky nejen z oblasti mineralizace kostních tkání, ale zároveň byly zachovány možnosti stanovení hustoty kosti i rozpoznání případných chemických depozit (příměsi železa, aluminia a další). Pozitivní barvení histologických řezů aurinem, používaným k identifikaci aluminia, může totiž upozornit na přítomnost depozit i dalších kovů (Clark et Krueger, 1985), které lze dalšími metodami blíže specifikovat.

Ne vždy bylo možné místo odběru vzorku ze skeletu ovlivnit předchozí domluvou. Často lokalizaci odběru indikoval podle svého uvážení sám prof. Emanuel Vlček z oblastí, které se jevily jako patologicky změněné. Pokud to však okolnosti dovolovaly, preferovali jsme odběr vzorků z lopaty kosti kyčelní. Vzorky z této lokalizace jsou totiž vyšetřovány i u žijících pacientů s metabolickými chorobami kostí provázejícími onemocnění ledvin, endokrinního systému i choroby s genetickým podkladem. Důvodem je skutečnost, že tato oblast je v současné době považována za referenční, poskytující informace o stavu celého skeletu (samozřejmě s výjimkou lokalizovaných chorobných procesů, jako jsou nádory a záněty kostí).

Kromě své účasti v týmu prof. Vlčka jsem měl dále příležitost vyšetřit vzorky kostní tkáně získané v rámci mezinárodního paleopatologického výzkumu skeletu astrologa Tychona Braha, gravettských lovců z Dolních Věstonic (40 000 let př. n. l.) a příslušníků prehistorických společenství, jako byli první neolitičtí zemědělci z Moravy a Maďarska (4000 let př. n. l.). O vyšetření vzorků poslední zmíněné skupiny jsem byl požádán prof. MUDr. Václavem Smrčkou, CSc., spoluřešitelem těchto výzkumů lidí z neolitu.

Naše diagnostické závěry mnohdy přispěly k doplnění poznatků o zdravotním stavu zkoumaných jedinců. I tam, kdy kosti nejevily při běžném zevním ohledání podstatnější chorobné změny, jsme získali důležité informace o utváření skeletu v dané době u jedinců různého věku. U některých nemocných z významných rodů jsme zaznamenali objektivní korelaci s popisem jejich chování nebo projevů nemoci tak, jak je popsali současníci, kteří se pohybovali v jejich blízkosti nebo je ošetřovali a léčili. Podle zachovaných záznamů již opakovaně v minulosti vyslovovali někteří historici své vlastní hypotézy, kterými vysvětlovali příčiny či podstatu onemocnění, a tak na základě našich některých podrobnějších nálezů bylo možné některé z těchto hypotéz přímo potvrdit či vyloučit.

Některé z našich významných nálezů jsme již uvedli v samostatné kapitole monografie o chorobách kostí a kloubů (Povýšil et al., 2017). Nyní předkládáme komplexní výsledky vyšetření, dokumentující stav skeletu u podstatně většího souboru významných osobností našich dějin i u některých starověkých společenství, jako byli pralidé z Dolních Věstonic a zemědělci z neolitu (Smrčka a Gábor, 2021).

Každé vyšetření historických kostních vzorků informuje o stupni zachování původních struktur skeletu. Při uložení zemřelého v jiných než kamenných hrobech je třeba počítat s možností závažných posmrtných změn kostní tkáně působením zevních vlivů ve smyslu diageneze. Pokud jsou takovéto změny pokročilé, zcela změní základní mikroskopické strukturální charakteristiky kostí, v nichž případné chorobné změny již nelze identifikovat. Na druhé straně takto změněná kostní tkáň může v mikroskopickém obraze mylně připomínat některou z kostních chorob. Protože této problematice je v písemnictví věnována minimální pozornost a ve svém souboru jsme zastihli celou škálu vývoje i variabilitu těchto změn u skeletů pohřbených v různých podmínkách, považujeme za užitečné podělit se také o tyto zkušenosti. Po završení tohoto našeho díla soubornou publikací hodláme předat veškeré námi vyšetřené materiály do archivu Národního muzea.

Na závěr bych rád poděkoval prof. Ing. Janu Kučerovi, CSc., z Ústavu jaderné fyziky AV ČR v Řeži za vyšetření vzorků kostí Jana Zhořeleckého a Tychona Braha instrumentální neutronovou aktivační analýzou (INAA).

Zároveň chci poděkovat laborantkám Ústavu patologie 1. LF UK a VFN v Praze za vysokou profesionalitu. Mé díky patří vedoucím laborantkám Martě Doubkové, Brigitě Veselé a Blance Véghové, které vedly v době výzkumných prací kolektiv laboratorních pracovnic Ústavu. Především pak patří můj dík specializovaným laborantkám Martě Kurkové a Janě Šídlové, které zajistily svojí pečlivostí a zkušeností kvalitní vyšetření starých kostních tkání za použití speciálních postupů.

Autor

Úvod

Kosti, jako nejtvrdší a velmi pevné tkáně lidského těla, mohou na laika působit dojmem neživé, stabilní a jednou provždy vytvořené hmoty, která se během života již nemění. Jak známo z medicínské literatury, opak je pravdou. Pevná konzistence je hlavní příčinou, proč byla kostní tkáň dlouhou dobu považována za neměnnou. Teprve histologické a histomorfometrické studie přinesly přesvědčivé poznatky o živé podstatě této tkáně, která se po celý život trvale obnovuje v procesu označovaném jako remodelace kostí (Povýšil et al., 2017). Samotný její vývoj i vznik jsou velmi komplikované, neboť vzniká druhotně zkostnatěním chrupavčitého nebo vazivového základu jednotlivých kostí (Povýšil et al., 2017). První takto vytvořené kosti v pravém slova smyslu mají pouze přechodné trvání a jsou během růstu v dětství přestavěny složitým procesem do trvalé podoby o struktuře, která je nejpevnější složkou lidského těla. Děje se tak prostřednictvím kostních buněk, obdařených řadou užitečných funkcí. Tyto buňky představují největší buněčnou populaci lidského těla, jež je pomocí sekrece různých aktivních látek schopna vytvořit objemnou a přesně organizovanou kostní tkáň.

Kosti mají velmi proměnlivý tvar i velikost a v závislosti na lokalizaci jsou určeny i přizpůsobeny k řadě funkcí. Základní funkcí skeletu je opora pro měkké tkáně a ochrana orgánů před mechanickými vlivy, vycházejícími z okolí. Funkčnost obratlů a pohyblivost jednotlivých částí končetin jsou zprostředkovány kloubním spojením jednotlivých kostních celků.

Pevnost i tvrdost kostního materiálu jsou výsledkem mineralizace organické základní kostní hmoty, tvořené kolagenem I. typu. V tomto procesu hraje hlavní roli kostní minerál hydroxyapatit, který je deponován do organické kostní hmoty činností kostních buněk (Povýšil et al., 2017). Při jeho nedostatku dojde k měknutí kostí, např. při nedostatku vitaminu D. Spojení hydroxyapatitu s kostní organickou hmotou vede ke vzniku pevné tkáně, přetrvávající i v nepříznivých podmínkách věky. Fyziologická, to znamená dostatečná mineralizace kostí umožňuje při archeologicko-antropologických výzkumech získat základní informace o našich předcích v řadě směrů, od vzhledu jejich obličeje až po choroby, kterými trpěli. V poslední době jsou kostní vzorky navíc zdrojem významných genetických informací, jak ukazují archeologické výzkumy pravěkých lidí.

Diagnostika kostních chorob je v současné době vysoce propracovaná, přestože rozpoznání této rozsáhlé skupiny nemocí patří mezi nejobtížnější diagnostické úkoly (Povýšil et al., 2017). Podobně jako v ostatních orgánech lidského těla mohou být kostní onemocnění zánětlivého, metabolického nebo nádorového charakteru (Povýšil, 1986; Povýšil et al., 2017). Nejrozsáhlejší skupinu onemocnění kostí představují vrozené vývojové vady, vznikající na genetickém podkladě (Unger et al., 2023). V současné době zahrnují více než 400 klinicko-patologických jednotek (Povýšil et al., 2017). Při těchto onemocněních nezřídka vznikají nevídané změny tvaru těla, jednotlivých končetin i samotné mikroskopické struktury kostní tkáně. Jejich rozpoznání přineslo v průběhu let řadu zásadních poznatků, které do určité míry osvětlily složité mechanismy uplatňující se při vzniku jednotlivých strukturálních komponent během embryonálního vývoje kostí a regulující buněčný metabolismus.

Poznávání procesů ovlivňujících kostní metabolismus a udržujících integritu kostního systému je fascinující a v mnoha směrech stále pokračuje. Současné znalosti jsou již rozsáhlé a pro laickou veřejnost mnohdy nepřehledné. Vzhledem k určitým zkušenostem v této oblasti, které jsou souhrnem celoživotního výzkumného zájmu i poznatků získaných při rutinní bioptické histopatologické diagnostice kostních chorob (Povýšil et al., 2017), jsem považoval za užitečné přiblížit formou této přehledné publikace své nálezy u našich významných osobností. Kniha je věnována zájemcům z řad historiků, biologů, antropologů i zvídavých laiků. S ohledem na snadnější orientaci jsou v úvodní kapitole shrnuty principy vyšetřovacích metod použitých při antropologickém výzkumu a osvětlena jejich výpovědní hodnota. Samozřejmě si přeji, aby předkládané dílo dobře sloužilo všem hloubavým čtenářům různého zaměření a přispělo k objasnění chorobných procesů, které trápily některé naše historicky významné předky.

1Postup při přípravě avyšetření kostních vzorků

1.1Odběr vzorků apříprava histologických řezů

Odběr vzorků kosti khistologickému vyšetření se ve většině případů prováděl zmísta výskytu makroskopicky patrných změn vyříznutím příslušné oblasti. Bylo to zkterékoli kosti, na níž se vyskytovaly kostní defekty nebo nárůstky na povrchu, event. při určitých změnách struktury, zjištěných na případném řezu kostí. Ve většině vyšetřovaných skeletů jsme vzorek vyřízli jemnou pilkou zlopaty kosti kyčelní, což je standardní lokalizace při odběru vzorků kosti trepanobiopsií užijících pacientů, indikovaných kosteologickému vyšetření.

Vzorky, odebrané výše popsanou technikou, byly většinou fixovány po krátkou dobu v10% formolu nebo vabsolutním alkoholu, jak se to dělá ivpřípadě vzorků odebraných žijícím izemřelým pacientům (Povýšil et al., 2017).

Takto ošetřená tkáň byla vjedné části vyšetřena po odvápnění asoučasně druhá část byla zpracována technikou neodvápněných řezů. Po odvápnění byl materiál zalit obvyklým způsobem do parafínu. Neodvápněné vzorky byly zality do pryskyřice typu metylmetakrylátu, což je zdlouhavější postup (Povýšil et al., 2017), při kterém však lze získat histologické řezy jedině vhodné kposouzení stupně mineralizace skeletu, která může být uchorobných stavů snížena.

1.2Barvení vzorků kosti pro mikroskopické vyšetření

Ve všech případech jsme standardně odvápněné ineodvápněné histologické řezy (Povýšil et al., 2017) barvili hematoxylinem aeozinem (HE), modrým trichromem, podle van Giesona selastikou, toluidinovou aalciánovou modří aimpregnovali, tj. stříbřili podle von Kossy (Bancroft et Gamble, 2000). Výběrově jsme použili Perlsovu metodu kprůkazu depozit železa abarvení aurinem (Clark et Krueger, 1985) kidentifikaci některých kovů, především aluminia. Vpřípadě potřeby bakterioskopického vyšetření jsme použili metodu podle Grama abarvení PAS po natrávení amylázou (Bancroft etGamble, 2000).

1.3Histomorfometrické vyšetření mikroskopických vzorků kosti

Histomorfometrické vyšetření bylo prováděno obvyklým způsobem kurčení kvantitativních ukazatelů, poskytujících informace ohustotě kosti ajejí výstavbě. Hustota kosti odpovídá celkovému objemu kostních trámců ve vztahu kcelkovému objemu spongiózní kosti, tj.kostním trámcům + kostní dřeni. Hustota kosti uzdravých jedinců se pohybuje od 18do 20%. Od 14% níže se již jedná oosteoporózu. Kostní trámce mohou za normálních okolností na svých površích obsahovat do 2% nemineralizované organické kostní tkáně, tzv.osteoidu (Povýšil, 1990; Eriksen et al., 1994; Povýšil et al., 2017; Prokop et al., 1992; Recker, 1983).

Běžnou součástí bylo vyšetření vpolarizovaném světle, umožňující odlišení lamelární kosti od kosti pletivové, vyskytující se vmístech hojení zlomenin ipři různých genetických chorobách kostí.

1.4Histologické formy kostní tkáně

Základní strukturní charakteristiky nepoškozených archeologických kostí zůstavají mnohdy po dlouhou dobu iněkolika staletí zachovány, což má zásadní význam sohledem na potřebu určení chorobných stavů, které během života postihly příslušného jedince. Považuji proto za užitečné hned vúvodu seznámit čtenáře se základními charakteristikami jednotlivých typů kostní tkáně, tak jak se vyskytují urůzných chorobných stavů ať už vgeneralizované podobě, nebo uafekcí místně lokalizovaných. Jejich znalost usnadňuje rozlišení různých chorobných procesů astanovení správné diagnózy.

■Nezralá nelamelární kost pletivová se vyskytuje ujedinců dětského věku, při některých genetických chorobách kostí avmístě hojení zlomenin (Povýšil et al., 2017). Tato forma kosti obsahuje četné osteocyty, uložené vosteocytárních lakunách kostní hmoty trámců (obr.1.4-1), které vmrtvé kosti zůstávají prázdné, neboť veškeré vitální buňky byly zničeny posmrtnými autolytickými pochody. Na rozdíl od zralé kosti lamelární jsou osteocytární lakuny nápadně četné. Nejspolehlivějším znakem této formy kosti je chybění lamelárního uspořádání, patrného při vyšetření vpolarizovaném světle (obr.1.4-2). Chybí tedy paralelně uspořádané lamely kosti, oddělené cementovými liniemi. Kolagenní vlákna pletivové kosti jsou naopak nepravidelně propletena.

Obr.1.4-1 Trámce pletivové vitální kosti sčetnými osteocyty vosteocytárních lakunách. Tento typ kosti se vyskytuje udětí apři některých chorobách kostí. Barveno hematoxylinem-eozinem (HE).

Obr.1.4-2 Vpolarizovaném světle pletivová kost sestává znepravidelně orientovaných kolagenních vláken.

■Lamelární kost, vyzrálá forma kostní tkáně dospělých (obr.1.4-3 až 1.4-5), je tvořena paralelně orientovanými lamelami, identifikovatelnými vkostních trámcích ivosteonech vyskytujících se hlavně vkortexu (obr.1.4-5). Tyto struktury lze nejlépe identifikovat opět při vyšetření odvápněných histologických řezů vpolarizovaném světle (Povýšil et al., 2017). Ve vitální kosti lze navíc identifikovat kostní buňky, tj. osteocyty, vkostních trámcích aosteoblasty na jejich povrchu (obr.1.4-6). Uněkterých patologických stavů lze zachytit obě formy kosti, jako třeba urenální osteopatie, kdy se pletivová kost nachází vmístech nově vytvářené kosti, když předtím původní lamelární kost byla rozpuštěna zmnoženými aaktivovanými osteoklasty, např. při nadměrné hladině parathormonu. Kostní tkáň uzdravých jedinců je zvalné části mineralizována, jak lze ověřit vyšetřením neodvápněných řezů stříbřicí metodou podle von Kossy, při jejímž použití je zvápenatělá kostní tkáň černá (obr.1.4-7).

Obr.1.4-3 Přehledný mikroskopický snímek zachycuje dvě hlavní komponenty zralé kosti, tj. kortikální kost (vlevo) aspongiózu tvořenou kostními trámci. Barveno HE.

Obr.1.4-4 Snímek ze stejné oblasti kosti jako na obr.1.4-3 vpolarizovaném světle. Zralá kostní tkáň málamelární úpravu.

Obr.1.4-5 Detail zralé kortikální kosti vpolarizovaném světle. Pravidelně uspořádané trámce kolagenu (červeně) jsou odděleny svítícími cementovými liniemi. Okrouhlé vrstevnatě uspořádané útvary odpovídají osteonům.

Obr.1.4-6 Detail trámců vitální spongiózní kosti, na jejichž povrchu je vrstva kostních buněk zvaných osteoblasty. Barveno toluidinovou modří.

Obr.1.4-7 Vzorek kosti zhotovený technikou neodvápněných řezů, impregnovaný stříbřicí metodou podle von Kossy. Všechny části kosti jsou černé jako doklad kompletní mineralizace (zvápenatění).

■Mozaikovitá kost se vyskytuje především uPagetovy choroby kostí, kdy kostní trámce sestávají zdrobných políček oddělených cementovými liniemi, jejichž lamely jsou orientované různými směry. Právě podle rozdělení kostního trámce do několika políček oddělených cementovými liniemi lze tuto formu kosti nejlépe rozpoznat (obr.1.4-8).

Obr.1.4-8 Spongiózní kost stzv. mozaikovitou úpravou, značně specifickou pro Pagetovu chorobu. Ve vnitřní struktuře trámců lze vidět různě tvarovaná políčka, oddělená modře obarvenými cementovými liniemi. Barveno HE.

■Osteoporotická kost, neboli kost prořídlá, charakterizuje onemocnění známé jako osteoporóza, při němž je kost především ve zvýšené míře lomivá. Typické je ztenčení kostních trámců, které navíc nejsou navzájem propojeny síťovitým způsobem, což je označováno jako interkonektivita (obr.1.4-9 a1.4-10); právě interkonektivita je při osteoporóze snížená. Vmikroskopickém řezu lze vidět zbytky kostních trámců bez vzájemné souvislosti, často ve formě terčíkovitých útvarů (obr.1.4-10).

Obr.1.4-9 Osteoporotická kost ve vzorku odebraném zlopaty kosti kyčelní. Kortikální kost je ztenčená, stejně jako kostní trámce spongiózy, které nejsou navzájem propojeny, takže chybí tzv. interkonektivita. Nastříbření (metodou von Kossy) ve formě černé barvy přitom svědčí pro dobrou mineralizaci kostních trámců.

Obr.1.4-10 Osteoporotická kost vdetailu. Kostní trámce nejsou propojeny azároveň jsou vidět zbytky atrofických (zmenšených) trámců ve formě tzv. terčíkovitých útvarů. Barveno HE.

■Osteomalatická kost je kost nedostatečně mineralizovaná, proto změklá amálo pevná arovněž zvýšeně lomivá. Její rozpoznání je možné pouze vmikroskopických řezech zhotovených metodou neodvápněných řezů. Při tomto postupu jsou vmikroskopických řezech stříbřených metodou podle von Kossy kalcifikované části černé. Od nich lze dobře odlišit červené nemineralizované oblasti, odpovídající organické hmotě kostí tvořené kolagenem (obr.1.4-11), označované jako osteoidní lemy. Tento obraz jsme zaznamenali především uLadislava Pohrobka, jak bude popsáno dále.

Obr.1.4-11 Osteomalatická, tj. nedostatečně mineralizovaná kost ve vzorku nastříbřeném podle von Kossy. Mineralizované části jsou černé oproti červeným oblastem bez uloženin vápenných solí, které jsou označovány jako osteoidní lemy ajsou známkou měknutí kostí – osteomalacie.

■Svazkovitá kost (bundle bone) je zvláštní forma kostní tkáně, vyskytující se vmístech reaktivní periostitidy, což jsme popsali již vminulosti (Povýšil et al., 2017). Především však vzniká při prodlužování kostí metodou podle Ilizarova, zavedené teprve nedávno, takže ve starých kosterních ostatcích se sní nesetkáme. Voblasti retrakce kosti se vyvine svalek, jehož trámce, vznikající činností osteoblastů, obsahují identifikovatelná kolagenní vlákna probíhající podélně vmístě prodlužované kosti aspojující oba konce původní anyní prodlužované kosti.

■Perforovaná kost (synonyma jsou uvedena vkap. 1.5) vzniká vkostních ostatcích pohřbených vpísčité či zemité půdě po dlouhou dobu, nejčastěji několik staletí (Povýšil, 2021). Je výsledkem působení bakterií aplísní, které vyvolají postmortální přestavbu kosti včetně její případné demineralizace. Kostní trámce obsahují kanálkovité prázdné prostory, jejichž stěnu tvoří zbytky původní kostní tkáně složené zkolagenu aminerálů (obr.1.4-12).

Obr.1.4-12 Takzvaná perforovaná kost ze zemního hrobu je prostoupena různě orientovanými kanálky, které vznikly během posmrtného procesu bioeroze především působením bakterií aplísní. Barveno toluidinovou modří.

1.5Posmrtné diagenetické změny kostí

Literatura

BANCROFT, J. D.; GAMBLE, M. Theory and practice of histological techniques. 5th ed. Edinburgh: Churchill Livingstone, 2002, p.178–182.

Table of Contents

Předmluva

Úvod

1 Postup při přípravě a vyšetření kostních vzorků

1.1 Odběr vzorků a příprava histologických řezů

1.2 Barvení vzorků kosti pro mikroskopické vyšetření

1.3 Histomorfometrické vyšetření mikroskopických vzorků kosti

1.4 Histologické formy kostní tkáně

1.5 Posmrtné diagenetické změny kostí